ZÁKON O ŽIVOTNÍM PROSTŘEDÍ

Obecná část - vybrané kapitoly

Pracovní návrh věcného záměru
ve znění upraveném na základě oponentního řízení

Leden 2002

Ústav pro ekopolitiku, o.p.s.

OBSAH
strana

II.	Základní pojmy 									3

III.	Principy										8

IV.	Pravidla pro stanovování standardů 						12

X.	Přezkoumávání správních rozhodnutí nezávislými tribunály			16
 
XI.	Smlouvy v ochraně životního prostředí						38

XII.	Systém řízení podniků a auditu z hlediska ochrany životního prostředí	42

XIII. Svobodný přístup k informacím o životním prostředí				45

XIV. Ekonomické nástroje									56

XV.	Veřejná správa									61

ZÁKON O ŽIVOTNÍM PROSTŘEDÍ -VYBRANÉ KAPITOLY OBECNÉ ČÁSTI

Tento text není konečným zněním návrhu, ale pouze  první pracovní verzí, která bude předmětem diskuse v rámci v týmu zpracovatelů a bude ještě upravována. 

II. Základní pojmy
(Do úvodu důvodové zprávy:
Základním smyslem definování pojmů i zásad ochrany životního prostředí je vytvořit společný základ pro tvorbu předpisů o ochraně životního prostředí i pro interpretaci předpisů platných.

Kromě těchto základních pojmů budou v rámci  jednotlivých  kapitol obecné a zvláštní části zákona vymezeny  vybrané  pojmy vztahující se k otázkám upravovaným konkrétními kapitolami.)

1 Životní prostředí

Životním prostředím je vše, co vytváří přirozené podmínky existence organismů včetně člověka a je předpokladem jejich dalšího vývoje. Jeho základními složkami jsou ovzduší, voda a půda. Životní prostředí dále tvoří organismy, jednotlivé ekosystémy a jejich společenstva a horninové prostředí. 

2 Ekosystém

Ekosystém je funkční soustava živých a neživých složek životního prostředí, jež jsou navzájem spojeny výměnou látek, tokem energie a předáváním informací, a které se vzájemně ovlivňují a vyvíjejí v určitém prostoru a čase.

3 Přírodní zdroje

1. Přírodní zdroje jsou ty části živé a neživé přírody, které člověk využívá  nebo může využívat k uspokojování svých potřeb.

2. Obnovitelné přírodní zdroje mají schopnost se při postupném spotřebování částečně nebo úplně obnovovat, a to samy nebo za přispění člověka. Neobnovitelné přírodní zdroje spotřebováním zanikají.

4 Ekologická stabilita

Ekologická stabilita je schopnost systému odolávat změnám nebo vyrovnávat změny způsobené vnějšími činiteli a zachovávat své přirozené vlastnosti a funkce.

5 Únosné zatížení životního prostředí

Únosné zatížení území je takové zatížení území lidskou činností, při kterém ještě nedochází k ohrožování životního prostředí.

6. Environmentální prostor

Environmentální prostor je maximální množství přírodních zdrojů, které člověk může spotřebovat s ohledem na jejich dlouhodobou dostupnost. Je definován systémem indikátorů stanovujících stav cílového znečištění životního prostředí a limitního využívání přírodních zdrojů. 

7. Nejlepší dostupné techniky

Nejlepší dostupné techniky jsou nejúčinnější a nejpokročilejší stupeň vývoje činností a metod jejich provozování. Představují optimální základ pro stanovení emisních limitů, a to buď k předcházení vzniku emisí nebo, není-li to možné, ke snížení emisí a jejich vlivu na životní prostředí jako  celek.

Technikami se rozumí jak technologie tak způsob, jakým je zařízení vyprojektováno, vybudováno, provozováno a udržováno a vyřazeno po ukončení provozu.

Dostupnými technikami jsou techniky, které jsou vyvinu ty v měřítku umožňujícím jejich zavedení v příslušném průmyslovém odvětví za ekonomicky a technicky přijatelných podmínek, a to bez ohledu na to, zda tato technika je používána či vyráběna na území České republiky, pokud jsou provozovateli dostupné za rozumných podmínek.

Jako nejlepší se rozumí technika nejefektivnější z hlediska dosažení vysoké úrovně ochrany životního prostředí jako celku.

8 Ohrožování životního prostředí

je lidská činnost, která by mohla vést ke změně stavu životního prostředí a vyvolat tím jeho poškození nad míru povolenou tímto zákonem a dalšími právními předpisy o ochraně životního prostředí.

9. Poškozování životního prostředí

je vyvolávání změny stavu životního prostředí znečišťováním nebo jinou činností nad míru povolenou tímto zákonem a dalšími právním předpisy o ochraně životního prostředí.

10. Znečišťování životního prostředí

je vnášení takových fyzikálních, chemických nebo biologických činitelů do životního prostředí v důsledku lidské činnosti či v souvislosti s ní, které jsou svou podstatou nebo množstvím cizorodé pro dané prostředí.

11. Ekologická újma

Ekologická újma je ztráta nebo oslabení funkcí ekosystémů, vznikající poškozením jejich složek nebo narušením vnitřních vazeb a procesů v důsledku lidské činnosti.
12. Prosazování 

Prosazováním se rozumí všechny formy činnosti orgánů ochrany životního prostředí, jejichž cílem je zajistit, aby subjekty, jimž právní předpisy a vydaná rozhodnutí o ochraně životního prostředí ukládají povinnosti, tyto povinnosti dodržovaly. Zahrnuje vydávání povolení, podporu shody, jako je poskytování technické pomoci, uplatňování prostředků ekonomické stimulace, monitoring a kontrolu a ukládání opatření a sankcí.

13. Standardy

Standardy jsou závazným způsobem kvantitativně definované požadavky na chování znečišťovatelů.

Odůvodnění
Ad 1: 
Jasná definice pojmu umožňuje základní vymezení předmětu ochrany životního prostředí, kterým – negativně – nejsou ani vnitřní prostředí budov, ani sociální prostředí, ale pouze ”evolučně” vzniklá příroda, bez ohledu na její modifikaci lidskými zásahy (typickým příkladem jsou geneticky modifikované organismy). Ta proto zahrnuje i kulturní krajinu (např. zemědělské pozemky a uměle vysázené lesní ekosystémy).

Ad 2:
Pojem ekosystému má pro ochranu životního prostředí klíčový význam. Jeho definice umožňuje jak vymezovat formy ochrany, tak také hodnotit negativní důsledky lidských aktivit pro celek ekosystému i pro jeho součásti.

Ad 3:
Pojem zdroje má zřetelně především ekonomicko-sociální obsah. Zdroje slouží přímému uspokojování lidských potřeb, a to i potřeb nemateriálního charakteru. Zdroje jsou přitom části živé a neživé přírody. Zatímco obnovitelné zdroje mají schopnost se při postupném spotřebovávání částečně nebo úplně obnovovat, neobnovitelné zdroje spotřebováním zanikají.

Rozlišení zdrojů na obnovitelné a neobnovitelné je funkční především z hlediska jejich trvale udržitelného využívání. U zdrojů neobnovitelných prostředkem regulace jsou především tržní ekonomické nástroje. 

Obnovitelné zdroje jsou pravidlem součásti živé přírody, které plní vedle ekonomických funkcí i důležité funkce ekologické. Funkci regulátoru při hospodaření s nimi plní proto převážně nástroje právní.

Ad 4:
Pojem ekologické stability hraje roli při hodnocení míry poškození ekosystémů, ale také při hodnocení přípustnosti zásahů do přírodní rovnováhy – ekologické stability. Důležitým hlediskem je hodnocení schopnosti ekosystému jak odolávat negativním zásahům, tak i navrátit se ke stavu před tímto zásahem.

Ad 5: 
Jde o širší hodnocení ještě přípustných zásahů do životního prostředí, jež může zahrnout celou řadu ekosystémů, složek životního prostředí a jejich funkcí, jakož i lidské zdraví. Únosnost znamená, že nedochází ani k ohrožení jednotlivých vyjmenovaných součástí životního prostředí. Jde o důležité kritérium, které se spolu s pojmem ekologické stability využívá zejména při územním plánování a při hodnocení důsledků činností pro životní prostředí, tj. při naplňování principu prevence. Jde tedy o hledisko, které umožňuje slaďovat ekonomickou a sociální dimenzi lidských aktivit s ohledy k udržitelnosti.

Ad 6:
Teorie environmentálního plánování udržitelnosti zavádí pojem environmentálního prostoru. Environmentální prostor představuje syntetické kritérium, které umožňuje realizovat zásadu udržitelného rozvoje. Je to maximální množství přírodních zdrojů, které společnost může dlouhodobě využívat, aniž by ohrožovala svou dlouhodobou reprodukci.

Konkrétně je environmentální prostor definován souborem různých indikátorů (spotřeby zdrojů a zejména míry znečištění různých složek životního prostředí), které stanovují limity možného využívání obnovitelných i neobnovitelných zdrojů a zatížení prostředí všemi relevantními druhy znečištění.

Ad 7: 
Protože snahou při výstavbě nových průmyslových provozů, ale i při jiných lidských aktivitách, je minimalizovat jejich působení na životní prostředí, případně v souladu s vývojem techniky omezit působení aktivit stávajících, je třeba obecně definovat prostředky, jimiž lze těchto cílů dosáhnout. Je jím nejlepší dostupná technika jako nejvyšší dosažený stupeň účinných a pokrokových postupů, zařízení a metod jejich provozu, které lze použít k dosažení cílů ochrany životního prostředí. Musí však jít o takovou techniku, která je běžně a za přijatelné ceny dostupná na trhu.

Ad 8 - 10:
Všechny tři pojmy definují různé stupně a druhy negativního působení na životní prostředí.

Ohrožování životního prostředí představuje potenciálně nebezpečné aktivity, které by buď v průběhu doby nebo při zvýšené intenzitě mohly vést ke změně stavu životního prostředí a tím vyvolat jeho poškození.

Poškozování životního prostředí již představuje vyvolání nežádoucí změny v životním prostředí buď jeho znečišťováním nebo jinou lidskou činností.

Znečišťování životního prostředí je zvláštní formou negativního působení na životní prostředí. Jde o různé formy škodlivin, které člověk vnáší do životního prostředí a které jsou ze své podstaty nebo svým množstvím pro dané životní prostředí cizorodé a mohly by vést k nežádoucí změně jeho stavu. Uvedením fyzikálních, chemických a biologických činitelů se pokrývají tyto formy ve své úplnosti.

Ad 11: 
Pojem ekologické újmy úzce navazuje na řadu předcházejících pojmů, počínaje ekosystémem a ekologickou stabilitou a konče znečišťováním životního prostředí. Má důležitý význam při hodnocení škod na životní prostředí.

Umožňuje odlišit ekonomickou škodu od škody ekologické. Rozlišuje ztrátu či oslabení přirozených funkcí ekosystémů, které mohou vzniknout poškozením jejich složek, narušením vnitřních vazeb a procesů, a to v důsledku lidské činnosti.
Ad 12: 
Pojem prosazování (enforcement) je v české právní teorii pojmem novým, třebaže v dokumentech EU se používá zcela běžně. Některé část obsahu nového pojmu, jako je kontrola a ukládání sankcí, jsou však běžnou součástí českých právních předpisů platných nejen v oblasti ochrany životního prostředí.

Nový pojem má však širší význam a jeho obsah je vysoce funkční právě v ochraně životního prostředí. Zahrnuje totiž vedle zmíněných částí všechny aktivity orgánů ochrany životního prostředí směřující k dosažení souladu, tj. fyzického souladu chování adresátů povinností s těmito povinnosti.

Ukládání sankcí není jediným a ani ne vždy hlavním nástrojem, kterým se dosahuje tohoto cíle. Stejně důležité jsou i nástroje tzv. podpory shody, jako je poskytování technické pomoci, uplatňování ekonomické stimulace, seznamování s nově vydanými předpisy.

Také kontrola dodržování uložených povinností není založena jen na aktivitě orgánů veřejné správy ale i na kontrolních činnostech občanských iniciativ a organizací, sdělovacích prostředků apod.

Ad 13:
Podává se obecné vymezení standardů zahrnující různé druhy environmentálních kvantifikovatelných požadavků. Může jít nejenom o imisní nebo emisní limity, ale i o technické parametry a jiné ukazatele (např. stanovení podmínek obnovy a výchovy lesních porostů podle lesního zákona).

III. PRINCIPY
(Do úvodu důvodové zprávy:
Principy práva životního prostředí poskytují jednotný rámec systému práva životního prostředí, a v tomto smyslu jsou závazné pro tvorbu nových právních předpisů. Každá norma systému musí odpovídat těmto principům, nebo naopak, s nimi nesmí být v rozporu. Tyto principy vycházejí z principů práva a politiky životního prostředí ES, vyjádřených v Římské smlouvě, i z obecně přijatých zásad, jak jsou uvedeny zejména v Agendě 21, popř. v Deklaraci o životním prostředí a rozvoji z Rio de Janeira (1992, dále jen Deklarace z Ria).

1. Princip udržitelného rozvoje

Udržitelný rozvoj společnosti zachovává současným i budoucím generacím možnost uspokojovat jejich základní životní potřeby. Slaďuje požadavky ekonomického a sociálního rozvoje s ochranou životního prostředí.

Spočívá v:

•	šetrném využívání obnovitelných přírodních zdrojů, aby se zachovala jejich schopnost obnovy,
•	omezování spotřeby neobnovitelných přírodních zdrojů, aby jejich využití bylo co nejúčinnější,
•	minimalizaci zatížení životního prostředí a
•	předcházení nebezpečím a rizikům pro životní prostředí.

2. Princip prevence

Ohrožování nebo poškozování životního prostředí se musí předcházet, a to především opatřeními přímo u zdroje. Činnost, která by mohla ohrozit nebo poškodit životní prostředí, může být proto zahájena jen po splnění podmínek stanovených tímto zákonem a jinými právními předpisy o ochraně životního prostředí.

3. Princip předběžné opatrnosti 

Lze-li se zřetelem ke všem okolnostem předpokládat, že hrozí nebezpečí nevratného nebo závažného poškození životního prostředí, nesmí být nedostatek vědeckých důkazů o tom, že k takovému poškození skutečně dojde, důvodem pro odklad opatření, jež mají poškození zabránit.

4. Princip vysoké úrovně ochrany životního prostředí 

Všechna opatření k ochraně životního prostředí musejí vycházet z dostupné vědecké úrovně poznání a technického pokroku, využívat nejlepší dostupné techniky a zajišťovat tak vysokou úroveň této ochrany.

5. Princip odpovědnosti původce

Každý, kdo svou činností nepříznivě ovlivňuje životní prostředí, nese náklady na jeho ochranu a odpovídá za důsledky porušení povinností stanovených tímto zákonem a dalšími právními předpisy o ochraně životního prostředí. 

6. Princip integrované ochrany životního prostředí

Opatření k ochraně životního prostředí musejí brát v úvahu dopady na životní prostředí jako celek.

7. Princip integrace

Požadavky ochrany životního prostředí se musejí promítat do všech odvětvových politik, plánů, programů a hospodářských činností, a to jak při jejich přípravě, tak realizaci.

8. Princip sdílené odpovědnosti za ochranu životního prostředí

Každý je povinen chránit životní prostředí. Zvláštní povinnosti jednotlivým subjektům ukládá tento zákon a další právní předpisy o ochraně životního prostředí.

9. Účast veřejnosti na ochraně životního prostředí

Ochrana životního prostředí  se uskutečňuje za účasti veřejnosti. Účast veřejnosti má tyto čtyři formy:

•	přístup k informacím o životním prostředí,
•	účast na řízeních, které se týkají ochrany životního prostředí,
•	přístup k prostředkům právní ochrany ve věcech  životního prostředí,
•	účast na přípravě právních předpisů.

Podrobnosti účasti veřejnosti na ochraně životního prostředí stanoví tento zákon. 

Odůvodnění

Ad 1:
Princip udržitelného rozvoje vychází z definice obsažené ve Zprávě o životním prostředí komise OSN pro životní prostředí Naše společná budoucnost (1987). Definice má programový charakter a význam. Aktuální podoba principu vychází ze závěrů Předběžné zprávy o tříletém projektu OECD k  udržitelnému rozvoji. Nejdůležitějším závěrem zprávy je, že udržitelný rozvoj se neorientuje jen na ochranu životního prostředí, ale slaďuje ji s požadavky ekonomického a sociálního rozvoje.

Konkrétní funkcí principu je jak regulace využívání a spotřeby obnovitelných a neobnovitelných zdrojů, tak ochrana životního prostředí minimalizací jeho zatížení a předcházení nebezpečím a rizikům pro životní prostředí člověka.
Ad 2:
Princip prevence je obsažen v zásadě č. 15 a č. 17 Deklarace z Ria. Ukládá obecnou povinnost předcházet ohrožování nebo poškozování životního prostředí a zároveň předjímá povinnost zajistit splnění požadavků principu vydáním odpovídajících právních předpisů, tj. zejména předpisů o posuzování vlivů na  životní prostředí (EIA). Jde zároveň o základní princip práva a politiky životního prostředí ES, obsažený v akčních programech i v jednotlivých právních dokumentech.

Ad 3:
Také tento princip je obsažen v Deklaraci z Ria, rovněž v zásadě č. 15, a v Římské smlouvě. Je řada jevů, které svědčí o nevratném ohrožování životního prostředí nebo se projevují v hrozbě jeho závažného poškození, aniž by byly k dispozici dostatečné vědecké důkazy o souvislostech mezi konkrétními lidskými aktivitami a těmito jevy. Platí to např. o působení chemických látek, zejména o působení synergickém. Tento nedostatek nemůže však být důvodem pro odklad opatření, jež mají poškození zabránit.

Ad 4:
Rozsah působení lidské společnosti na životní prostředí, stejně tak jako dosavadní zkušenosti s nepředvídanými důsledky lidských aktivit na životní prostředí vyžadují, aby se neustále maximalizovala jeho ochrana. Toho lze dosáhnout ochranou, která využívá dostupnou, tj. v daném okamžiku nejlepší úroveň poznání a technického pokroku, jak to vyjadřuje zásada použití nejlepší dostupné techniky. Jde o jeden z hlavních principů politiky a práva životního prostředí ES.

Ad 5:
Princip je obsažen již v zásadě č. 16 Deklarace z Ria a v Římské smlouvě. Navrhované znění se netýká jen znečišťování životního prostředí, ale zahrnuje implicite i hospodářské využívání přírodních zdrojů. Zákon pak ve zvláštní kapitole stanoví, že k regulaci zásahů do životního prostředí se používají vedle stanovení právních povinností i různé ekonomické nástroje, tj. daně, poplatky, odvody a další platby ukládané podle zvláštních předpisů fyzickým nebo právnickým osobám, které životní prostředí znečišťují nebo využívají přírodní zdroje.

Princip zahrnuje rovněž odpovědnost za porušení předpisů o životním prostředí a za škody na životním prostředí.

Ad 6:
Princip překonává původní složkové pojetí ochrany životního prostředí. Je výrazem poznání, že znečištění přechází ze složky do složky a že poškození konkrétního ekosystému, části přírody má zpravidla negativní důsledky i pro celé ekosystémy, části sousední přírody.

Ad 7:
Také tento princip, podobně jako princip udržitelného rozvoje, se opírá o závěry Předběžné zprávy OECD k  udržitelnému rozvoji. Je výrazem poznání, že každá lidská aktivita, ať ekonomická, nebo sociální, má své environmentální důsledky. Proto plánování těchto aktivit v nejširším slova smyslu musí vždy zahrnovat také environmentální hlediska, a to jak při přípravě tak i při realizaci. Tento princip je rovněž výslovně vyjádřen v Římské smlouvě. Pojem odvětvová politika je definován v kapitole IV.3 tohoto zákona.

Ad 8:
Míra ohrožení a poškození životního prostředí, citlivost jednotlivých ekosystémů vyžaduje, aby obecně jeho ochrana byla uložena všem občanům, institucím a právnickým osobám bez rozdílu. To platí o plnění úkolů a povinností vyplývajících z tohoto zákona jakož i z dalších předpisů o ochraně životního prostředí.

Konkrétně vyplývá povinnost ochrany životního prostředí z čl. 11 a 35 Listiny základních práv a svobod. Podle odst. 3 cit. čl. 11 Listiny ”...vlastnictví zavazuje”, při čemž ”...při výkonu svých práv nikdo nesmí ohrožovat ani poškozovat životní prostředí, přírodní zdroje, druhové bohatství přírody...nad míru stanovenou zákonem.”

Ad 9:
Účast veřejnosti je důležitou součástí  ochrany životního prostředí. Je především prostředkem získávání  informací o životním prostředí, v němž lidská společnost  žije, o dopadech její činnosti na toto prostředí a potřebě a  způsobech řešení škodlivých následků jejího působení. Je důležitým prostředkem, který  umožňuje (jednotlivci a společnosti jako celku) uvědomit si  odpovědnost za své konání a aktivně ovlivňovat nežádoucí důsledky takového konání, předcházet jim nebo alespoň zmírňovat jejich účinky. Účast veřejnosti je formou prosazování demokratického principu řízení  společnosti. Nelze opomenout ani její důležitý vzdělávací a výchovný aspekt.

Účelem  samostatného ustanovení o účasti veřejnosti na ochraně životního prostředí je zvýraznit význam tohoto principu a shrnout základní oblasti, resp. formy, jimiž se tato účast uskutečňuje. Podrobné zásady účasti veřejnosti jsou řešeny ve  zvláštních ustanoveních tohoto zákona, příp. budou promítnuty do dalších zákonů. Při formulaci těchto zásad se vychází z Mezinárodní úmluvy o přístupu k informacím, účasti veřejnosti na rozhodování a přístupu k právní ochraně v záležitostech životního prostředí (dále jen ”Aarhuská úmluva”).

VI. PRAVIDLA PRO STANOVOVÁNÍ STANDARDŮ

1. K ochraně životního prostředí před znečištěním a pro hospodaření s přírodními zdroji a pro ochranu přírody a krajiny se stanoví standardy.

2. Emisní limity jsou nejvýše přípustná množství znečišťující látky vypouštěná do prostředí (složky) ze zdroje znečišťování vyjádřené jako hmotnostní nebo objemová koncentrace znečišťující látky ve škodlivině nebo hmotnostní tok znečišťující látky za jednotku času nebo hmotnostní množství znečišťující látky vztažené na jednotku produkce.

3. Imisní limit je nejvýše přípustná hmotnostní koncentrace znečišťující látky obsažená v prostředí (složce).

4. Technické parametry jsou požadavky na zařízení a technologie, kterými se snižuje nebo vylučuje negativní vliv znečišťujících látek na životní prostředí.

5. Jiné ukazatele a požadavky se stanoví pro ochranu přírody a ekosystémy jako závazné limity jejich využívání a hospodaření s nimi.

6. Standardy se stanoví buď tímto zákonem nebo prováděcími předpisy k němu vydanými.

7. Standardy stanovené právními předpisy podle bodu 6 je nutné po uplynutí stanovené doby přezkoumat, zda jsou v souladu s dosaženou úrovní poznání.

8. Na právní předpisy, kterými se stanoví standardy vydávané podle této části zákona, se
nevztahují ustanovení o posuzování vlivů na životní prostředí podle tohoto zákona.

9. Standardy je třeba stanovit tak, aby se vyloučilo dlouhodobé překračování únosného
zatížení životního prostředí.

10. Při stanovování standardu a jejich synergického působení je třeba vždy brát ohled na souběžný výskyt různých druhů znečištění (znečišťujících látek). Standardy je proto třeba určit tak, aby nebyl ohrožován život a zdraví lidí a aby nebyly ohrožovány další živé organismy a další složky životního prostředí.

11. Při stanovení standardů se přihlíží k ochraně citlivých skupin občanů (staří lidé, děti, chronici) a rovněž se bere ohled na citlivost živočichů a rostlin. Zvláštní standardy lze stanovit pro území se zvláště znečištěním životním prostředí nebo pro území, jež vyžadují zvláštní ochranu.

12. Právní předpis, popř. individuální správní akt  může stanovit, že stávající zařízení musí splnit požadavky standardů až po uplynutí určených lhůt.
13. Návrhy na stanovení standardů musejí vycházet z principu vysoké úrovně ochrany životního prostředí, únosné míry rizika pro člověka i ekosystémy a z principu integrované ochrany životního prostředí.

14. Pro předběžné a všestranné posouzení návrhů standardů zřizuje Ministerstvo životního prostředí ve spolupráci s Ministerstvem zdravotnictví Komisi pro standardy (dále jen Komise), jejíž členy jmenuje.

15. Komisi tvoří zástupci:

•	vědy,
•	nevládních organizací,
•	krajů a obcí,
•	zájmových průmyslových, zemědělských, obchodních a jiných svazů, jichž se věc týká,
•	zástupci výboru pro veřejnou správu, regionální rozvoj a životní prostředí Poslanecké sněmovny a Senátu Parlamentu ČR.

16. Jednání komise jsou veřejná. Vždy se jich také účastní jeden zástupce MŽP a Ministerstva zdravotnictví. Jednací řád komise schvaluje ministr ŽP.

17. Pro přijetí stanoviska komise je třeba dosáhnou kvalifikované většiny, tj. 3/5 hlasů.

18. Komise sama může vytvářet podle potřeby zvláštní subkomise pro bližší posouzení odborných, sociálních nebo ekonomických souvislostí projednávaného návrhu. Členové těchto subkomisí nemusí být členy Komise.

19. Komise vydává stanoviska k návrhům standardů, které musejí  být zveřejněny způsobem stanoveným v tomto zákoně.

20. Bez stanoviska Komise nelze příslušné standardy přijmout.

21. Pokud se ministerstvo či jiný úřad odchýlí od stanoviska komise, musí zveřejnit důvody, které ho k tomu vedly.

22. Návrhy standardů se zveřejňují na internetu nebo jiným způsobem stanoveným tímto zákonem. Veřejnost může k návrhům standardů předkládat ve stanovené lhůtě své připomínky a návrhy (podněty). Ke včas podaným připomínkám a podnětům musí Komise zaujmout stanovisko.

23. Před zahájením spolupráce vlády ČR na právní úpravě, kterou připravují Evropská společenství, musí vláda informovat Komisi a dát jí příležitost k uplatnění připomínek.

Odůvodnění: 

Ad 1-5:
Základním nástrojem právní ochrany životního prostředí je stanovování limitů znečišťování jakož i požadavků na technické kvality zařízení a podmínek ochrany přírody a ekosystémů a hospodaření s přírodními zdroji.

Emisní limity a imisní limity se stanovují jako číselné vyjádření maximálně přípustné hodnoty škodlivin vypouštěných do prostředí resp. v prostředí.

Technické parametry vyjadřují požadavky na zařízení a technologie (např. technické požadavky na skládky odpadu a podmínky jejich provozu, které stanoví MŽP podle § 21 odst. 5 písm. b) Zákona o odpadech nebo podmínky stanovené pro vypouštění odpadních vod podle § 38 odst. 3 Vodního zákona apod.).

Jiné ukazatele a požadavky chrání přírodu jako celek nebo jednotlivé ekosystémy, zejména také systémem podmínek jejich využívání (např. podmínky pro zpracování lesních hospodářských plánů podle § 24 a Lesních hospodářských osnov podle § 25 Lesního zákona, nebo podmínky vytváření územních systémů ekologické stability krajiny podle § 2 odst. 2 písm. a) zákona o ochraně přírody a krajiny, nebo podmínky pro vytváření plánů hlavních povodí České republiky podle § 24 a násl. Vodního zákona).

Požadavek, aby návrhy na stanovení standardu odpovídaly principu vysoké úrovně ochrany životního prostředí a principu integrované ochrany životního prostředí, je v souladu s principy environmentální politiky Evropské unie.

Ad 6 – 13:
Standardy obvykle stanoví buď sám zákon nebo je stanoví vláda nebo ministerstvo (viz např. stanovení ukazatelů a hodnot vládou přípustného znečistění povrchových vod využívaných jako zdroje pitných vod podle § 30 odst. 11 Vodního zákona).

Důraz, který se klade v 6. akčním programu EU na ochranu před chemizací prostředí, klade na stanovení standardů důležité požadavky.

Především je při jejich stanovování nutné vyloučit dlouhodobé překračování únosného zatížení životního prostředí. Stejně tak je třeba vždy brát ohled na synergické působení různých znečišťujících látek, které často významným způsobem překračuje a zvyšuje samostatné působení jednotlivých škodlivin. V obou případech se jedná o zvláštní důrazy obsažené v již zmíněné části 6. akčního programu EU.

Stejný důraz představuje nutnost při stanovení standardu přihlížet k ochraně citlivých skupin občanů, zejména těhotných žen, dětí a starých lidí.

Ustanovení, které umožňuje splnit požadavky standardů až po uplynutí určených lhůt, míří mimo jiné k vytváření podmínek pro přijímání správních dohod mezi podniky a správními úřady.
Ad 14-23:
Stanovování standardu má klíčový význam pro ochranu života a zdraví, pro ochranu zvláště citlivých skupin obyvatel a pro ochranu přírody a hospodaření s přírodními zdroji. Přitom současné poznatky přírodních věd ukazují, že závěry věd jsou buď nejisté či rozporuplné. Často, vzhledem k možnému dlouhodobému působení některých látek, nelze ani přesně určit jejich účinky. Je proto často třeba postupovat při stanovování standardu v souladu s principem předběžné opatrnosti.

Vzhledem k této společenské citlivosti tohoto klíčového nástroje environmentální politiky je třeba, aby se na rozhodování o stanovování systému standardů či jednotlivého standardu podílela veřejnost. Rozhodnutí se přitom musí opírat o co nejširší společenský konsensus. Tento úkol bude plnit komise pro standardy při MŽP složená z představitelů nejdůležitějších součástí politického systému.

Obligatorně členy komise jsou po jednom zástupci MŽP a Min. zdrav. Jednací řád komise schvaluje ministr ŽP. Význam věci však vyžaduje, aby pro přijetí stanoviska komise byl již zákonem stanoven kvalifikovaný poměr hlasů.

Zejména vzhledem k odborné náročnosti projednávaných otázek je třeba, aby se komise mohla opírat o odborná stanoviska nezávislých skupin odborníků, K tomu si bude moci vytvářet zvláštní subkomise.

Stanoviska komise se zveřejňují na internetu, aby se k nim mohla vyjadřovat veřejnost. Bez stanoviska komise nelze vydat rozhodnutí o přijetí standardu.

I když stanovisko komise není závazné, MŽP i jiné úřady musí zveřejnit důvody, které je vedly k odmítnutí stanoviska.

X. PŘEZKOUMÁVÁNÍ ROZHODNUTÍ SPRÁVNÍCH ÚŘADŮ SPRÁVNÍMI TRIBUNÁLY

1. Zřízení správních tribunálů

Zřizují se správní tribunály jako nezávislé a nestranné orgány, které rozhodují ve věcech životního prostředí (dále jen ”správní tribunály”), kde veřejnou správu v první stupni vykonávají orgány ochrany životního prostředí podle tohoto zákona (dále jen ”správní úřad prvního stupně”).

Alternativa

Zřizují se správní tribunály jako nezávislé a nestranné orgány, které rozhodují ve věcech životního prostředí (dále jen ”správní tribunály”), které přezkoumávají pravomocná rozhodnutí orgánů ochrany životního prostředí podle tohoto zákona.

Správní tribunály jsou nezávislé na správních úřadech a jsou odděleny od orgánů veřejné správy. 

Územní obvody správních tribunálů jsou shodné s územními obvody krajů. 

Sídlem správního tribunálu je sídlo krajského úřadu.

2. Organizace
Správní tribunály jednají a rozhodují v řízení v jediném stupni.

Správní tribunály postupují v řízení tak, aby ochrana jimi poskytovaná byla rychlá, účinná a spravedlivá.

3. Složení tribunálů

Správní tribunál rozhoduje v pětičlenných nebo tříčlenných senátech. 

V senátu složeném ze soudce, dvou komisařů jmenovaných ministrem životního prostředí a dvou komisařů zvolených zastupitelstvem kraje se rozhoduje v případech:

a)	přezkoumání zákonnosti rozhodnutí, 
b)	sporů z veřejnoprávních smluv.

V ostatních případech rozhoduje senát složený ze soudce, jednoho komisaře jmenovaného ministrem životního prostředí a jednoho komisaře zvoleného zastupitelstvem kraje. 

Předsedou senátu je vždy soudce.

Počty senátů ustanovených při jednotlivých správních tribunálech stanoví ministr životního prostředí po projednání se zastupitelstvem kraje a se soudcovskou radou Nejvyššího správního soudu. 
4. Členové tribunálu

Soudce správního tribunálu přiděluje ministr spravedlnosti  po vyjádření Soudcovské rady Nejvyššího správního soudu a po souhlasu soudce, který má být přidělen.

Polovinu komisařů správního tribunálu jmenuje ministr životního prostředí ze státních občanů ČR, kteří:

a)	ukončili magisterský studijní program z oboru přírodních věd, fyziky, chemie,
b)	jsou plně způsobilí k právním úkonům, 
c)	jsou bezúhonní,
d)	nevykonávají žádnou další výdělečnou činnost vyjma činnosti publicistické, pedagogické a umělecké,
e)	vykonali správní praxi u správních úřadů nejméně po dobu pěti let.

Polovinu komisařů volí zastupitelstvo kraje, v jehož obvodu působí správní tribunál, z řad státních občanů ČR, kteří splňují podmínky uvedené v odst. 2 písm. a), b) a c) a kteří v posledních deseti letech nevykonávali státní správu.

Návrh na jmenování nebo zvolení může podat každý občan ČR k orgánu, který jmenování nebo volbu vykoná. Podrobnosti o výběrovém řízení stanoví prováděcí právní předpis.

5. Funkční období

Soudce správního tribunálu je přidělován ke správnímu tribunálu bez časové bez časového omezení.

Komisař správního tribunálu jmenovaný ministrem životního prostředí nebo zvolený zastupitelstvem kraje je jmenován nebo zvolen na období sedmi let a může být jmenován nejvýše na dvě funkční období za sebou.

Komisař jmenovaný ministrem životního prostředí nemůže být zvolen zastupitelstvem kraje jako komisař a obráceně. 

6. Postavení soudce a komisaře správního tribunálů

Komisaři jsou při svém rozhodování nezávislí a nesmějí přijímat od kohokoliv pokyny, které by směřovaly nebo se týkaly jejich rozhodovací praxe. 

Komisaři a soudci správního tribunálu mohou být přeloženi k jinému správnímu tribunálu jen se svým souhlasem.

Komisaři mohou být ze své funkce odvoláni tím, kdo je jmenoval nebo zvolil, jen na základě kárného rozhodnutí, kterým byl komisaři udělen trest ztráty funkce. 

Kárná odpovědnost komisařů se řídí zákonem o kárné odpovědnosti soudců. Kárnou žalobu proti komisaři může vedle osob uvedených ve zvláštním zákoně podat i ministr životního prostředí proti jakémukoliv komisaři nebo zastupitelstvo kraje nebo předseda krajského soudu proti komisaři, který působí u příslušného správního tribunálu.

7. Vyloučení soudců, komisařů a dalších osob

Soudce, komisař nebo jiná osoba, která se bezprostředně podílí na výkonu pravomoci správního tribunálu (dále jen ”rozhodující osoba”), o níž lze mít důvodně za to, že má se zřetelem na svůj poměr k věci, k účastníkům nebo k jejich zástupcům takový zájem na výsledku řízení, kvůli němuž ji lze mít za podjatou, je vyloučena ze všech úkonů v řízení, v nichž by mohla jeho výsledek ovlivnit. Z obdobných důvodů jsou vyloučeni tlumočník a znalec. Vyloučena je též rozhodující osoba, která se podílela na projednávání nebo rozhodování věci u správního orgánu, v soudním řízení nebo v předchozím řízení před správním tribunálem.

Při vyloučení soudce nebo komisaře se postupuje podle soudního řádu správního.

8. Přikázání věci jinému správnímu tribunálu

Nejvyšší správní soud přikáže věc jinému než místně příslušnému správními tribunálu, jestliže pro vyloučení členů senátu nelze sestavit senát.

Nejvyšší správní soud může věc přikázat jinému než místně příslušnému správnímu tribunálu, je-li to pro rychlost nebo hospodárnost řízení nebo z jiného podobného důvodu vhodné.

Účastníci mají právo vyjádřit se k tomu, kterému správnímu tribunálu má být věc přikázána, a v případě odstavce 2 též k důvodu přikázání.

9. Hmotné zabezpečení

Na plat a další náležitosti spojené s výkonem funkce komisařů se použijí právními předpisy upravující plat a další náležitostí spojené s výkonem funkce představitelů státní moci. Pro účely odměňování se komisař považuje za soudce, který byl jmenován k okresnímu soudu.

Na plat a další náležitosti spojené s výkonem funkce soudce jmenované ke správnímu tribunálu se použijí právními předpisy upravující plat a další náležitostí spojené s výkonem funkce představitelů státní moci. Funkční období soudce správního tribunálu se považuje za funkční období soudce jmenovaného ke krajskému soudu. 

10. Státní správa správních tribunálů

Státní správu správních tribunálů vykonávají krajské úřady, v jejichž obvodu působí, a předseda správního tribunálu.

Předsedu správního tribunálu jmenuje ze soudců správního tribunálu ministr spravedlnosti po vyjádření Soudcovské rady Nejvyššího správního soudu. 

Krajské úřady:

a)	zajišťuje chod správního tribunálu po stránce organizační, zejména každoročně v dohodě s předsedou správního tribunálu stanoví s ohledem na množství projednávaných věcí počet zaměstnanců u něj působících,
b)	zajišťuje chod správního tribunálu po stránce finanční a hospodářské, zejména tím, že zajišťuje financování a materiální zabezpečení správního tribunálu a provádí revize hospodářské činnosti správního tribunálu,
c)	organizuje, řídí a kontroluje výkon státní správy správního tribunálu prováděný jeho předsedou,
d)	organizuje a řídí odbornou přípravu zaměstnanců správního tribunálu,
e)	usměrňuje a řídí využívání informačních technologií,
f)	organizuje, řídí a kontroluje zabezpečení úkolů obranného a civilního nouzového plánování, ochrany utajovaných skutečností, bezpečnosti osob a majetku, požární ochrany a úkolů bezpečnosti a ochrany zdraví při práci.
Předseda správního tribunálu:
a)	zajišťuje chod správního tribunálu po stránce personální a organizační , zejména tím, že zajišťuje řádné obsazení správního tribunálu odbornými a dalšími zaměstnanci a vyřizuje personální věci soudců, komisařů a ostatních zaměstnanců působících u tohoto správního tribunálu
b)	zajišťuje chod správního tribunálu po stránce hospodářské, materiální a finanční,
c)	dohlíží na řádný chod kanceláří správního tribunálu,
d)	zajišťuje poskytování informací správním tribunálem podle zvláštního právního předpisu,
e)	zajišťuje bezpečnost správního tribunálu a úkoly krizového řízení,
f)	plní další úkoly, není-li v tomto nebo zvláštním zákoně stanoveno, že tyto úkoly plní někdo jiný. 
Předseda správního tribunálu dbá o důstojnost jednání, o dodržování zásad rozhodovací etiky a o plynulost řízení. K tomu účelu
a)	provádí prověrky spisů,
b)	dohlíží na úroveň ústního jednání,
c)	vyřizuje stížnosti.

11. Pravomoc

Správní tribunály rozhodují o návrhu:

a)	na přezkoumání zákonnosti rozhodnutí vydaného správním úřadem prvního stupně, 

Alternativa
a) na přezkoumání zákonnosti pravomocného rozhodnutí vydaného podle tohoto zákona, 

b)	na uložení povinnosti správnímu úřadu prvního stupně vydat rozhodnutí nebo osvědčení,
c)	na zjištění zákonnosti jiného zásahu správního úřadu prvního stupně do práv či povinností fyzické nebo právnické osoby, který není rozhodnutím,
d)	ve věcech sporů z veřejnoprávních smluv.

Tam, kde je dána pravomoc správních tribunálů, je vyloučeno podání návrhu podle zákona o soudním řádu správním s výjimkou kasační stížnosti k Nejvyššímu správnímu soudu. 
Alternativa
vypouští se

12. Příslušnost

K řízení je místně příslušný správní tribunál, v jehož obvodu je sídlo správního úřadu prvního stupně. 

K řízení ve sporech z veřejnoprávních smluv je místně příslušný správní tribunál, v jehož obvodu je sídlo správního orgánu, proti němuž návrh směřuje. 

Byl-li návrh podán u místně nepříslušného správního tribunálu, postoupí ho k vyřízení správnímu tribunálu místně příslušnému. Účinky podaného návrhu zůstávají zachovány. 

13. Obecná ustanovení o řízení

Není-li v tomto zákoně stanoveno jinak, vztahuje se obdobně na řízení před správními tribunály ustanovení části první a hlavy první až páté části druhé zákona o řízení před správními úřady (správní řád).

Tam, kde správní řád hovoří o žádosti, rozumí se jím podle povahy věci návrh podle tohoto zákona.

Tam, kde zákon stanoví, že rozhoduje předseda senátu, může místo něj rozhodnout i člen senátu, který je k tomu předsedou senátu zmocněn. 

14. Zahájení řízení

Řízení před správním tribunálem je možné zahájit jen na základě návrhu.

Řízení je zahájené dnem, kdy návrh došel správními tribunálu. 

Týká-li se návrh stejné věci, spojí je předseda senátu ke společnému projednání. Směřuje-li návrh proti více rozhodnutím správního úřadu prvního stupně, může předseda senátu rozhodnut o jejich vyloučení k samostatnému projednání jen tehdy, je-li ho účelné nebo hospodárné. 

Správní tribunál jedná a rozhoduje věci v pořadí, v jakém k němu došly. Z důvodů, které jsou hodny zvláštního zřetele, zejména z důvodu bezodkladné ochrany životního prostředí, je správní tribunál oprávněn vyřídit věc přednostně. 

15. Účastníci řízení a osoby zúčastněné 

Účastníky řízení jsou navrhovatel, správní úřad prvního stupně, účastníci řízení před správním úřadem prvního stupně a další osoby, o nichž to stanoví dále tento zákon.

Podat návrh mohou osoby nebo orgány uvedené v hlavě druhé tohoto zákona a také osoby a orgány uvedené níže. 

Účastníci řízení mají rovné postavení a správní tribunál je povinen poskytnout jim stejnou možnost k uplatnění jejich práv.
Podá-li více osob společný návrh, jedná v řízení každý sám sebe a s účinky jen pro svoji osobu.

Správní tribunál poskytuje účastníkům řízení poučení o jejich procesních právech.

Osobami zúčastněnými jsou osoby, kterým toto postavení přiznává podle povahy soudní řád správní.

16.Návrh k ochraně veřejného zájmu

Návrh k ochraně veřejného zájmu může podat:

a)	ministr životního prostředí,
b)	nejvyšší státní zástupce,
c)	veřejný ochránce práv,
d)	zastupitelstvo kraje, ve věcech týkajících se jeho území,
e)	zastupitelstvo obce, ve věcech týkajících se jejího území,
f)	občanské sdružení nebo obecně prospěšná společnost (dále jen ”spolek”),
g)	občan obce, jejíhož územních obvodu se věc bezprostředně týká. 

Osoby uvedené v odstavci 1 písm. f) a g) mohou návrh podat jen po splnění podmínek dále uvedených. 

Návrh k ochraně veřejného zájmu je možné podat, a není-li možné dosáhnout nápravy jiným způsobem.

Návrh nelze zamítnou jen proto, že

a)	navrhovatel nevyčerpal řádné opravné prostředky, pokud jsou zákonem připuštěny, nebo
b)	pokud v návrhu netvrdí, že byla porušena jeho veřejná práva nebo povinnosti. 

Návrh k ochraně veřejného zájmu je nepřípustný, pokud v něm uplatňované právní důvody byly uplatněny v jiném návrhu.

V případě, že návrh podá v téže věci více osob uvedených v odst. 1, spojí je správní tribunál do jednoho řízení. 

Návrh podle předchozího ustanovení může podat spolek, jehož hlavním cílem nebo posláním je podle stanov nebo zakládací listiny ochrana životního prostředí a:

a)	které vzniklo nejméně před třemi lety přede dnem podáním návrhu, nebo 
b)	jehož nejméně deset členů má trvalý pobyt v územním obvodu správního úřadu, proti němuž návrh směřuje. 
Navrhovatel podle předchozího ustanovení odst. 1 písm. g) musí doložit:
a)	že je nejméně jeden rok před podáním návrhu trvale hlášen k pobytu v obci a tento pobyt trvá ke dni podání návrhu, a 
b)	petici nejméně deseti občanů obce, kteří jeho návrh podporují. 
Skutečnosti uvedené v předchozích odstavcích musí být doloženy při podání návrhu a správní tribunál je zkoumá ke dní podání návrhu. 

17. Některá procesní ustanovení 
	
Nestanoví-li tento zákon jinak, postupuje správní tribunál při odmítnutí návrhu, zastavení a přerušení řízení, při jednání, rozhodování bez nařízení jednání a výkonu rozhodnutí přiměřeně podle soudního řádu správního. 

18. Rozhodnutí

Ve věci samé rozhoduje správní tribunál nálezem. V jiných věcech správní tribunál rozhoduje usnesením. 

Proti rozhodnutí správního tribunálu nejsou opravné prostředky přípustné, pokud tento zákon nestanoví jinak.

Nález musí být vyhlášen veřejně. Jakmile správní tribunál vyhlásí nález, je jím vázán. 

Na nálezu se usnáší senát nadpoloviční většinou hlasů v neveřejné poradě, při níž kromě členů senátu a zapisovatele nesmí být nikdo přítomen.
Správní tribunál vyhotoví nález nejpozději do jednoho měsíce od vyhlášení a učiní potřebná opatření k doručení stejnopisu nálezu. Tuto lhůtu může předseda správního tribunálu ze závažných důvodů prodloužit, nejvýše však o dva měsíce.

Nález, který byl doručen účastníkům, je v právní moci.

Výrok pravomocného nálezu je závazný pro účastníky, osoby na řízení zúčastněné a pro orgány veřejné moci.

Podrobnosti o průběhu jednání, porady, hlasování a sepisování protokolu stanoví jednací řád vydaný formou prováděcího předpisu.

Přezkoumání zákonnosti rozhodnutí vydaného 

19. Navrhovatel

Kdo tvrdí, že byl na svých právech zkrácen přímo nebo v důsledku porušení svých práv v předcházejícím řízení rozhodnutím správního úřadu prvního stupně, jímž se zakládají, mění, ruší nebo závazně určují jeho práva nebo povinnosti (dále jen ”rozhodnutí”), může se návrhem domáhat zrušení takového rozhodnutí, popřípadě vyslovení jeho nicotnosti, nestanoví-li tento zákon nebo zvláštní právní předpis jinak.

Návrh proti rozhodnutí správního úřadu prvního stupně může podat i účastník řízení před správním orgánem, který není k návrhu oprávněn podle odstavce 1. 

20. Lhůty k podání návrhu

Návrh na zahájení řízení musí být podán do 15 dnů ode dne doručení (ústního vyhlášení) rozhodnutí. 

V případě chybějícího, neúplného nebo nesprávného poučení lze návrh podat do 15 dnů ode dne oznámení opravného usnesení nejpozději však do 90 dnů ode dne oznámení správního aktu. 

Osoba, která byla účastníkem, ale správní úřad jí neoznámil správní akt, může podat návrh  30 dnů ode dne, kdy se o vydání správního aktu dozvěděla, nejpozději však do jednoho roku ode dne, kdy byl správní akt oznámen poslednímu z těch účastníků, kterým ho správní úřad byl oznámil. Zmeškání lhůty nelze prominout. 

Neoznámení správního aktu se nemůže dovolávat ten, kdo o jeho vydání a obsahu prokazatelně věděl. Na takového účastníka se hledí, jakoby mu správní úřad doručil správní akt s chybějícím poučením. 

Alternativa 2

V případě, že návrh bude směřovat proti pravomocným rozhodnutím, pak by byla lhůta dvouměsíční.  

21. Náležitosti návrhu

Návrh musí mimo obecných náležitostí stanovený správním řádem obsahovat: 

a)	označení napadeného rozhodnutí a den jeho doručení nebo jiného oznámení navrhovateli,
b)	označení osob na řízení zúčastněných, jsou-li navrhovateli známy, 
c)	označení výroků rozhodnutí, které navrhovatel napadá,
d)	stížnostní body, z nichž musí být patrno, z jakých skutkových a právních důvodů považuje navrhovatel napadené výroky rozhodnutí za nezákonné nebo nicotné,
e)	jaké důkazy k prokázání svých tvrzení navrhovatel navrhuje provést,
f)	návrh výroku nálezu.

K návrhu navrhovatel připojí jeden opis napadeného rozhodnutí. 

Návrh směřující jen proti důvodům rozhodnutí je nepřípustný.

22. Odkladný účinek

Nestanoví-li zákon jinak, má včas podaný návrh odkladný účinek.

Jestliže to naléhavě vyžaduje veřejný zájem nebo jestliže by některému z účastníků hrozila vážná újma, může správní tribunál odkladný účinek návrhu vyloučit. Vyloučení odkladného účinku musí být odůvodněno. Proti tomuto výroku se nelze odvolat.

O návrhu podle předchozí odstavce rozhodne předseda senátu do 7 dnů od jeho podání.

23. Místo podání návrhu a postup správního úřadu prvního stupně

Návrh se podává u správního úřadu, který vydal rozhodnutí v prvním stupni.

Je-li podán návrh ke správnímu tribunálu, zašle jen do tří dnů předseda senátu správnímu úřadu prvního stupně. Byl-li návrh u správního tribunálu podán ve lhůtě uvedené výše, má se za to, že byl podán včas i u správního úřadu prvního stupně. 

Správní úřad prvního stupně postupuje po podání návrhu a při předání věci obdobně jako v odvolacím řízení s tím, že tam, kde správní řád hovoří o odvolacím orgánu, má se za to, že se jedná o správní tribunál. 

24. Postup správního tribunálu a dokazování

Správní tribunál přezkoumává rozhodnutí správního úřadu v rozsahu, v jakém se ho domáhá navrhovatel, aniž by byl vázán důvody, které navrhovatel uvádí. Návrhem není vázán při zjišťování, zda je napadené rozhodnutí nicotné. 

Při rozhodování vychází správní tribunál ze skutkového stavu, který tu je v době, kdy se odebere rozhodovat. 

25. Rozhodování ve věci samé

Správní tribunál návrh zamítne a napadený správní akt potvrdí, jestliže jej neshledá nezákonným nebo věcně nesprávným. Jinak postupuje podle odstavce 2.

Správní tribunál:

a)	napadený správní akt zruší a věc vrátí správnímu úřadu, který ho vydal, k novému projednání; v odůvodnění tohoto rozhodnutí vysloví správní tribunál právní názor, jímž je správní úřad, který napadený správní akt vydal, při novém projednání věci vázán, 
b)	napadený správní akt zruší a řízení zastaví,
c)	napadený správní akt změní.

Podle odstavce 2 písm. a) postupuje správní tribunál tehdy, je-li návrh důvodný. Pro nezákonnost zruší správní tribunál napadené rozhodnutí i tehdy, zjistí-li, že správní úřad prvního stupně překročil zákonem stanovení meze volného správního uvážení nebo jej zneužil. 

Podle odstavce 2 písm. a) postupuje správní tribunál též tehdy, jde-li o návrh proti rozhodnutí o předběžném opatření a byl již vydán správní akt ve věci, ledaže by rozhodnutí o odvolání mohlo mít význam pro náhradu škody.

Podle odstavce 2 písm. b) postupuje správní tribunál též tehdy, jestliže byla vzat návrh zpět nebo v řízení z moci úřední odpadl důvod, pro který bylo řízení zahájeno, ledaže by rozhodnutí o odvolání mohlo mít význam pro náhradu škody, nebo jestliže zanikla věc, které se řízení týká, nebo zemřeli anebo zanikli účastníci, ledaže by rozhodnutí o odvolání mohlo mít význam pro účastníky nebo jejich právní nástupce. 

Spolu se zrušením správního aktu ve věci se zastavuje odvolací řízení ve věci přezkoumání předběžného opatření, ledaže by jeho pokračování mělo význam pro náhradu škody.

Proti rozhodnutí správního tribunálu se nelze odvolat, podat návrh podle tohoto zákona ani podat žalobu ve správním soudnictví.

Obrana proti nečinnosti ve věcech ochran životního prostředí

26. Navrhovatel

Navrhovatelem je ten, kdo tvrdí, že byl na svých právech přímo zkrácen tím, že bezvýsledně podal návrh nebo podnět ke správnímu úřadu, který měl povinnost o něm rozhodnout. To neplatí, spojuje-li zvláštní právní předpis s nečinností správního orgánu fikci, že bylo vydáno rozhodnutí o určitém obsahu nebo jiný právní důsledek.

27. Lhůty a náležitosti pro podání návrhu

Návrh lze podat nejpozději do jednoho roku ode dne, kdy ve věci, v níž se navrhovatel domáhá ochrany, byl navrhovatelem vůči správnímu orgánu prvního stupně učiněn poslední úkon.

Zmeškání lhůty nelze prominout.

Návrh musí kromě obecných náležitostí obsahovat:

a)	označení věci, v níž se navrhovatel ochrany proti nečinnosti domáhá,
b)	vylíčení rozhodujících skutečností,
c)	označení důkazů, jichž se navrhovatel dovolává,
d)	návrh výroku nálezu.

28. Rozhodnutí ve věci

Pokud správnímu tribunálu nebrání nemožnost zjistit skutečný stav věci bez místního šetření, nehrozí-li nebezpečí z prodlení nebo závažná ekologická újma, vydá rozhodnutí namísto správního úřadu prvního stupně. V opačném případě uloží správnímu úřadu povinnost vydat rozhodnutí. 

Rozhodnutí vydá správní tribunál do 30 dnů ode dne doručení návrhu. Správní tribunál nemusí nařizovat jednání, pokud návrhu vyhoví. 

Správní tribunál rozhoduje na základě skutkového stavu, zjištěného ke dni svého rozhodnutí. V nálezu stanoví správní tribunál lhůtu, ve které musí správní úřad prvního stupně vydat rozhodnutí nebo osvědčení.

Správní tribunál zamítne návrh, není-li důvodný.

29. Řízení o ochraně před nezákonným zásahem orgánu ochrany životního prostředí
Navrhovatel

Každý, kdo tvrdí, že byl přímo zkrácen na svých právech nezákonným zásahem, pokynem nebo donucením (dále jen ”zásah”) správního úřadu, který není rozhodnutím, a byl zaměřen přímo proti němu nebo v jeho důsledku bylo proti němu přímo zasaženo, může se návrhem u správního tribunálu domáhat ochrany proti němu, trvá-li takový zásah nebo jeho důsledky anebo hrozí-li jeho opakování.

Účastníkem řízení je dále správní orgán, který podle navrhovatelova tvrzení provedl zásah. 

30. Lhůta k podání návrhu a jeho náležitosti

Návrh musí být podán do dvou měsíců ode dne, kdy se navrhovatel dozvěděl o nezákonném zásahu. Nejpozději lze návrh podat do dvou let od okamžiku, kdy k němu došlo.

Zmeškání lhůty nelze prominout.

Návrh mimo obecných náležitostí stanovených správním řádem musí obsahovat

a)	označení zásahu, proti němuž se navrhovatel ochrany domáhá,
b)	vylíčení rozhodujících skutečností,
c)	označení důkazů, jichž se navrhovatel dovolává,
d)	návrh výroku nálezu.

31. Nepřípustnost návrhu

Návrh je nepřípustný, lze-li se ochrany nebo nápravy domáhat jinou právní cestou.

Návrh je však přípustný domáhá-li se navrhovatel určení, že zásah byl nezákonný, pokud

a)	má takové určení význam pro další řízení o náhradě škody, 
b)	šlo-li o zásah, který se dotýkal životního prostředí,
c)	jedná se o opakovaný zásah vycházejí z opakující se praxe správních úřadů,
d)	se jedná o zásah týkající se značného okruhu fyzických nebo právnických osob. 

32. Rozhodnutí ve věci samé

Správní tribunál rozhoduje na základě skutkového stavu, zjištěného ke dni svého rozhodnutí.

Správní tribunál nálezem zakáže správnímu orgánu, aby v porušování navrhovatelova práva pokračoval a přikáže, aby, je-li to možné, obnovil stav před zásahem. 

Jedná-li se o zásah již skončený, vysloví správní tribunál nezákonnost zásahu. 

Zjistí-li správní tribunál, že zásah doposud trvá, vydá správní tribunál bezodkladně po tomto zjištění předběžné opatření. 

Spory z veřejnoprávních smluv v oblasti životního prostředí

33. Navrhovatel a účastníci řízení

Smluvní strana veřejnoprávní smlouvy se může návrhem u správního tribunálu domáhat rozhodnutí

a)	zrušení veřejnoprávní smlouvy nebo jejích některých ustanovení, je-li veřejnoprávní smlouva nebo některé její ustanovení v rozporu s právními předpisy,
b)	určení obsahu veřejnoprávní smlouvy, je-li mezi smluvními stranami spor o její obsah.

Účastníkem řízení jsou smluvní strany veřejnoprávní smlouvy, s níž navrhovatel veřejnoprávní smlouvu uzavřel.

Podléhá-li veřejnoprávní smlouva schválení, je účastníkem řízení i správní úřad, který smlouvu schválil. 

34. Lhůty k podání návrhu

Návrh na zrušení veřejnoprávní smlouvy lze podat do dvou měsíců ode dne, kdy bylo pravomocně skončeno řízení před správním orgánem o procesním úkonu navrhovatele, nejpozději však do čtyř let ode dne, kdy byla veřejnoprávní smlouva uzavřena.

Návrh na určení obsahu veřejnoprávní smlouvy musí být podána nejpozději do dvou měsíců ode dne, kdy bylo navrhovateli oznámeno doporučení správního úřadu, vydané k řešení sporu o obsah veřejnoprávní smlouvy.

35. Pozastavení vykonatelnosti veřejnoprávní smlouvy

Správní tribunál může na návrh pozastavit vykonatelnost veřejnoprávní smlouvy, jestliže by výkon nebo jiné právní následky veřejné smlouvy představovaly vážnou nenahraditelnou újmu, pozastavení vykonatelnosti se nedotkne nepřiměřeným způsobem práv třetích osob nabytých v dobré víře a není v rozporu s veřejným zájmem.

Usnesením o pozastavení vykonatelnosti veřejnoprávní smlouvy není správní tribunál vázán a může jej i bez návrhu usnesením zrušit, ukáže-li se v průběhu řízení, že podmínky pro vydání takového rozhodnutí nebyly popřípadě v průběhu řízení zanikly. 
36. Náležitosti návrhu

Návrh na zrušení veřejnoprávní smlouvy musí mimo obecných náležitostí stanovených ve správním řádu podání obsahovat

a)	označení veřejnoprávní smlouvy, jejíhož zrušení se navrhovatel domáhá,
b)	uvedení skutečností, o něž navrhovatel opírá přípustnost návrhu,
c)	označení osob zúčastněných na řízení,
d)	stížnostní body, z nichž musí být patrno, z jakých právních důvodů navrhovatel považuje veřejnoprávní smlouvu za nezákonnou nebo za nicotnou, popřípadě jaké důkazy k prokázání svých tvrzení navrhuje provést,
e)	návrh výroku nálezu.
Návrh na rozhodnutí o určení obsahu veřejnoprávní smlouvy musí mimo obecných náležitostí podání obsahovat

a)	označení veřejnoprávní smlouvy, jíž se spor týká,
b)	označení osob zúčastněných na řízení,
c)	stížnostní body, z nichž musí být patrno, která práva a povinnosti obsažená ve veřejnoprávní smlouvě jsou mezi jejími smluvními stranami sporná, jaký navrhovatel sledoval účel uzavřením veřejnoprávní smlouvy, za jakých okolností byla veřejnoprávní smlouva uzavřena a označení důkazů k prokázání stížnostních tvrzení, které navrhuje navrhovatel provést, 
d)	označení doporučení správního orgánu, které bylo vydáno k řešení sporu smluvních stran a uvedení důvodů, z nichž navrhovatel s tímto doporučením nesouhlasí,
e)	návrh výroku nálezu.
K návrhu navrhovatel připojí stejnopis veřejnoprávní smlouvy, a jde-li o návrh podle odstavce 2, též stejnopis doporučení správního orgánu, které bylo vydáno k řešení sporu.

37. Rozhodnutí ve věci

Správní tribunál rozhoduje na základě skutkového stavu, zjištěného ke dni svého rozhodnutí.

Správní tribunál nálezem zruší veřejnoprávní smlouvu, zjistí-li, že je v rozporu s právními předpisy. Není-li návrh na zrušení veřejnoprávní smlouvy důvodný, správní tribunál ho nálezem zamítne.

Rozhoduje-li správní tribunál o návrhu podle § 44 odst. 1 písm. b), nálezem určí obsah smlouvy podle účelu, jaký byl uzavřením veřejnoprávní smlouvy sledován, s přihlédnutím k okolnostem, za nichž byla veřejnoprávní smlouva sjednána.

Správní tribunál nálezem vysloví, a to i bez návrhu, nicotnost veřejnoprávní smlouvy, dospěje-li k závěru, že veřejnoprávní smlouva trpí takovými vadami, že je nutno považovat ji za neexistující. Pokud se důvody nicotnosti týkají jen části veřejnoprávní smlouvy, správní tribunál vysloví nicotnou jen tuto její část, jestliže z povahy věci nevyplývá, že ji nelze oddělit od ostatních.

Opravné prostředky

38. Kasační stížnost

Kasační stížnost je opravný prostředek proti pravomocnému rozhodnutí správního tribunálu, jimž se účastník řízení podle této části zákona domáhá zrušení rozhodnutí správního tribunálu. 

Kasační stížnosti je přípustná proti každému takovému rozhodnutí.

Na řízení o kasační stížnosti se použije hlava III soudního řádu správního. 

39. Obnova řízení

Řízení ukončené pravomocným rozhodnutím, se na návrh účastníka obnoví.

K obnově řízení je příslušný správní tribunál, který rozhodnutí vydal. 

Na řízení o obnově řízení a důvody obnovy řízení se použije hlava III soudního řádu správního. 

Odůvodnění:

Obecná část:
Zákon vytváří alternativní a plnohodnotný systém přezkoumávání správního rozhodnutí a dalších opatření ve věcech životního prostředí mimo systém tradičního správního soudnictví. 

Smyslem takové úpravy je v prvé řadě vytvořit specializovanou soustavu nezávislých quasisoudních orgánů, ve kterých se kromě profesionálních soudců budou účastnit i odborníci znalý problematiky životního prostředí. Vytvoří se tak systém přezkumných orgánů specializovaných na daný výsek správního rozhodování. Novým prvkem, který se doposud v českém právním řádu nevyskytuje, je zapojení do rozhodovací procesu i osoby, které sice nemají právnické vzdělaní, ale naopak získaly vzdělání a zkušenosti z věcných oborů. 

Nelze dále opominout skutečnost, že vytvořením alternativního systému přezkoumání rozhodnutí ke správnímu soudnictví v prvním stupni, dojde k podstatnému obřemenění krajských soudů ve správní agendě. 
Oba systémy (tj. přezkum správními tribunály a správními soudy v prvním stupni) se tak v prvním přezkumném stupni vylučuje. Žádoucího sjednocení judikatury lze tak dosáhnout tím, že jak proti rozhodnutí správního soud v prvním stupni, tak i proti rozhodnutí správního tribunálu v prvním stupni bude připuštěna za stejných podmínek a ze stejných důvodů kasační stížnost k Nejvyššímu správnímu soudu. 

Správní tribunály budou subsidiárně využívat v řízení soudní řád správní. 

Navrhovaný model stanoví odlišný systém přezkoumávání správních rozhodnutí. V prvním stupni vydá rozhodnutí (učiní zásah) orgán veřejné správy v ochran životního prostředí, proti kterému však nebude přípustné odvolání k nadřízenému správnímu orgánu, ale navrhovatel se bude moci dovolat ochrany přímo u správního tribunálu. 

Ve své podstatně by tento systém mohl vést ke zjednodušení celého přezkumného procesu, protože zatímco stávající model podle správního řádu a soudního řádu správního počítá se třemi instancemi, které se budou revizí prvoinstančního rozhodnutí zabývat (odvolací orgán – krajský (správní) soud – NSS), tak navrhovaný model předpokládá pouze dvě opravné instance (správní tribunál – Nejvyšší správní soud).

Alternativně je pak zvažován v návrhu model, podle něhož budou správní tribunály rozhodovat o návrhu proti pravomocnému rozhodnutí orgánu ochrany životního prostředí. V takovém případě, by se návrh podával do 2 měsíců od doručení konečného rozhodnutí. 

Rozhodování správního tribunálu by plně alternovalo správní soud a postupovalo by se shodně se soudním řádem správním. Nálezy  správního tribunálu by mohl přezkoumávat v rámci mimořádných opravných prostředků Nejvyšší správní soud.

Řízení před správním tribunálem by ve svém důsledku mělo být hospodárnější a to jednak z pohledu samotného chodu správního tribunálu, jednak pro účastníky samotné.

Z hlediska chodu samotného správní tribunálu se předpokládá, že by státní správa správního tribunálu zejména v otázkách hospodaření, byla svěřena krajskému úřadu. V rámci budování nových sídel krajských úřadů by tak mohly vzniknout samostatná oddělení pro správní tribunály, aniž by si tyto tribunály musely opatřovat samostatná sídla. To platí i o technickém vybavení (vozidla, zabezpečení objektu, počítačová síť etc.).

Z pohledu účastníků se nepředpokládá ani hrazení správních poplatků za podání návrhu (obdobně jako se neplatí poplatek za odvolání proti správnímu rozhodnutí), jednak se nepředpokládá obligatorní zastoupení advokátem. 

Mezinárodněprávní aspekty:
Návrh představuje důsledné provedení čl. 9 Aarhuské úmluvy. Tento článek stanoví:

Strany v rámci své legislativy zajistí, aby dotčení občané
(a) mající dostatečný důvod, nebo alternativně
(b) u nichž trvá omezení práva v případech, kdy to správní řád smluvní strany požaduje jako předběžnou podmínku,

měli možnost dosáhnout přezkoumání soudem nebo jiným nezávislým a nezaujatým orgánem ustanoveným ze zákona napadat věcná a procedurální pochybení jakýchkoli rozhodnutí, aktů nebo opomenutí podle ustanovení článku 6, a dalších relevantních ustanovení této úmluvy v případech, kdy je tak stanoveno vnitrostátním právem a aniž by tím byl dotčen odstavec 3 níže.
O tom, co představuje dostatečný důvod a oslabení nebo omezování práva, bude rozhodnuto v souladu s požadavky vnitrostátního práva a konzistentně s cílem poskytnout dotčené veřejnosti široký přístup k právní ochraně v rozsahu působnosti této úmluvy. V tomto smyslu bude důvod jakékoli nevládní organizace splňující požadavky článku 2 odstavce 5 pokládán za dostatečný pro účely pododstavce (a). U těchto organizací se bude pro účely pododstavce (b) předpokládat, že mají práva omezena.

Ustanovení tohoto odstavce 2 nevylučují možnost předběžného přezkoumání orgánem veřejné správy a nedotýkají se požadavku, aby byly vyčerpány postupy správního přezkoumávání před předáním věci k soudnímu přezkoumání tam, kde to vnitrostátní právo vyžaduje.

Účelem této úpravy je implementace Aarhuské úmluvy, které v čl. 9 odst. 2 předpokládá přezkum jakýkoliv rozhodnutí, aktů nebo opominutí ve věcech environmentálního rozhodování. Nevyžaduje se přitom, aby tento přezkum byl vykonáván pouze soudem, ale přípustné je napadat takové správní akty i pře jiným orgánem, který je nezávislý a nezaujatý a je ustanoven zákonem.

Návrh na přezkoumání v souladu s pojetím Aarhuské úmluvy mají také občanská sdružení nebo obecně prospěšné společnosti. Zákonné předpoklady pro jejich účast jsou navrhovány ve dvou alternativách. První alternativa stanoví jako podmínku aktivní legitimace registraci takového subjektu u Ministerstva životního prostředí v registru ”sdružení” oprávněných k podávání správních žalob. V uvedeném případě bude nezbytné upravit institut registrace, resp. hlediska pro zařazení konkrétních organizací do registru ministerstva. Podle druhé alternativy podmínkou aktivní legitimace je, že zákonem daný počet členů organizace je hlášen k trvalému pobytu v dotčené obci. Druhou alternativu lze považovat za schůdnější a jednodušší, je však nutné uvážit, zda by takovéto řešení nevedlo k neúměrnému zatížení tribunálů a zda v zájmu řešení skutečně závažných záležitostí není vhodnější zvolit restriktivní přístup k účasti těchto subjektů.
Článek č. 6 v souladu s touto úmluvou předpokládá, že možnost dosáhnout přezkoumání nemají pouze účastníci předcházející správního řízení, ale i další osoby (zainteresovaná veřejnost).

Rozhodování správních tribunálů bude postaveno na zásadě plné jurisdikce a navrhovatel bude moci napadat nejen nezákonnost správních rozhodnutí, ale i jakákoliv věcná a procedurální pochybení správních úřadů. Správní tribunály nebudou v zásadě vázáni ani právním názorem správních úřadů ani zjištěným skutkovým stavem (to by výrazný rozdíl oproti dosavadní koncepci správního soudnictví, kdy pro soud je dle § 250i odst. 1 OSŘ rozhodující skutkový stav, který tu byl v době vydání správního rozhodnutí).

Ústavněprávní aspekty:
Návrh je v souladu s ústavním pořádkem ČR. Listina základních práv a svobod předpokládá ve svém čl. 36 odst. 2 právo každého, kdo tvrdí, že byl na svých právech zkrácen rozhodnutím orgánu veřejné správy, může se obrátit na soud, aby přezkoumal zákonnost takového rozhodnutí, nestanoví-li zákon jinak. Z pravomoci soudu však nesmí být vyloučeno přezkoumávání rozhodnutí týkajících se základních práv a svobod podle Listiny. 

Samotná listina tak předpokládá, že přezkum správních rozhodnutí může být svěřen i jinému orgánu než jsou soudy ve smyslu hlavy čtvrté Ústavy. Návrh zákona tak naplňuje tuto tezi tím, že přezkum rozhodnutí svěřuje správním tribunálům. Vedle toho je zaručeno i to, že základní práva a svobody nebudou zcela vyloučeny ze soudní kognice, neboť návrh předpokládá, že proti rozhodnutí správního tribunálu bude vždy připuštěna kasační stížnost k Nejvyššímu správnímu soudu. 

Zvláštní část
Ustanovení se zřizují sprání tribunály jakožto nezávislé a nestranné orgány ve věci ochrany subjektivních práv fyzických nebo právnických osob. Zákon zároveň vymezuje územní působnost a sídlo správního tribunálu.

Řízení před správními tribunály je budováno na principu jednoinstančnosti, tj. jeho rozhodnutí je konečné a nebude proti němu přípustný žádný řádný opravný prostředek. Předpokládá se však, že připuštěna proti jeho rozhodnutí bude kasační stížnost a obnova řízení jakožto mimořádné opravné prostředky.
Odstavce 2 uvádí základní kritéria a rozhodovací zásady správního tribunálu, které se neliší od rozhodovacích zásad správních soudů.

Správní tribunál bude vždy rozhodovat v senátech o 3 nebo 5 členech vyjma případů, kdy je rozhodování svěřeno pouze předsedovi senátu (jedná se o jednoduchá vesměs procesní rozhodnutí).

Na vytváření složení správních tribunálů se budou podílet jak exekutivní moc, tak i moc soudní a samospráva. Proto je volen princip, že počet členů jmenovaných exekutivou (ministrem životního prostředí) je totožný s počtem komisařů jmenovaných samosprávou.

Zároveň je členem senátu a po v postavení jeho předsedy i profesionální soudce. Účast soudce (dle judikatury Evropského soudu pro lidská práva) přispívá k chápání takového orgánu jako orgánu skutečně nezávislého na exekutivě, resp. na orgánech, kterým byl člen jmenován (zvolen).

Zároveň se stanoví funkční období členů a kvalifikační předpoklady pro to, aby tyto osoby mohly být zvoleny (jmenovány).

Nezávislost členů správního tribunálu by měla být zaručena neodvolatelností jednotlivých členů obdobně jak je tomu u soudců. Orgány, které je zvolily nebo jmenovaly nemohou zásadně tyto osoby odvolat. Pouze v případě, kdy komisaři poruší zákon (např. tím, že spáchají trestný čin) mohou tyto orgány navrhnout projednání jejich deliktu před kárným soudem. O tom, zda komisař ztratí svoji funkci tak může rozhodnout pouze kárný soud.

Výslovně se zároveň zakazuje, aby tyto osoby přijímaly jakékoliv pokyny či směrnice o tom, jak mají rozhodnout. 

Vylučování soudců a komisařů je naplněním další zásady, že tyto orgány mají být nejen nezávislé (ve smyslu nezávislosti na jmenujícím orgánu nebo exekutivě obecně),ale že musejí být i nestranné, tj. neutrální ve vztahu ke stranám sporu. Proto se zavádí obdobný mechanismus vznášení námitek pro podjatost, jak je tomu v řízení před soudy. 

Nezávislost osob působících u správních tribunálů musí být zajištěna nejen formálním oddělením od exekutivy, ale i naplněním materiálních předpokladů. Komisaři a soudci budou mít stejné postavení jako soudci podle zák. č. 236/1995 Sb.

Státní správa správních tribunálů bude rozdělena mezi krajské úřady a předsedu správního tribunálů, potažmo Nejvyšší správní soud. krajský úřad bude mít kompetence vzhledem k materiální vybavení (budovy, hmotný majetek). Otázky související s personálnímu otázkami a dělbou práce uvnitř správního tribunálu bude řešit předseda správního tribunálu proto, aby se zabránilo samosprávných orgánům zasahovat do těchto otázek.

Jedná se o klíčové ustanovení, které vymezuje pravomoc správních tribunálů. Tato pravomoc je zásadně definována shodně jako je pravomoc správních soudů. To znamená, že správní tribunály budou plnohodnotnou alternativou ke správním soudům. Ve věcech životního prostředí (upravených tímto zákonem) tak nebude štěpena pravomoc mezi správními soudy a správními tribunály. 
	Bez ohledu na to bude i ve věcech životního prostředí uplatňován postup podle části páté OSŘ ve znění novely provedené soudním řádem správním. To znamená, že tam, kde orgány ochrany životního prostředí budou rozhodovat o právech či povinnostech soukromoprávní povahy, bude zásadně připuštěna žaloba v civilním nalézacím řízení. 

Místní příslušnost se řídí pouze místem sídla správního úřadu a nebude tudíž rozhodovat místo sídla (bydliště) navrhovatele. Návrh podaný u nepříslušného správního tribunálu bude mít zachované účinky jako by byl návrh učiněn u místně příslušného tribunálu.

V rámci obecných ustanovení o řízení před správním tribunálem se stanoví kruciální pravidlo, podle něhož se na toto řízení bude vztahovat zákon o řízení před správními úřady (správní řád), pokud tento zákon sám nebude stanovovat odchylnou úpravu nebo nebude výslovně použití správního řádu vylučovat. 

Návrh podle tohoto zákona se bude posuzovat shodně jako žádost ve smyslu správního řádu. Není proto nezbytné upravovat celou řadu základních otázek, jako je např. způsob podávání, náležitosti podání, doručování, nahlížené do spisu, způsobilost účastníků, otázky, kdo jedná za právnické osoby etc. Subsidiárně budou použitelná o základní pravidla pro řízení.

V § 14 odst. 3 se předpokládá, že postup v řízení (resp. jeho vedení či usměrňování) bude v rukou předsedy senátu, kterým je profesionální soudce. Ten však bude moci generelně, nebo pro jednotlivá řízení, popř. pro jednotlivé úkony pověřit jejich provedením jiného člena senátu. Toto opatření (které není rozhodnutím) má vést k tomu, aby práce uvnitř jednoho senátu byla vhodně koordinována a rozložena mezi více jeho členů. Tam, kde tudíž zákon dále uvádí, že rozhoduje předseda senátu (např. při přerušení řízení) může toto rozhodnutí vydat i pověřený člen senátu.

Řízení před správním tribunálem nebude možné zahájit z moci úřední, byť se v něm bude moci přezkoumávat i rozhodnutí, které z moci úřední zahájeno bylo. 

Správní tribunál bude věci vyřizovat podle dne podání (od nejstaršího k nejmladšímu), vzhledem k tomu, že některé věci životní prostředí vyžadují vydat rozhodnutí v době co nejkratší, je správní tribunál oprávněn mimo řádné pořadí vyřídit věc, která nesnese odkladu z důvodu ochrany životního prostředí. 

Ustanovení odst. 2 a 3 představují procesní opatření, aby jednotlivá řízení probíhala plynule vzhledem k zásadě hospodárnosti. 

Ustanovení vymezuje účastníky řízení, tak, že jím bude vždy navrhovatel, správní úřad prvního stupně a ostatní účastníci řízení (v tomto bodě by měl správní tribunál prakticky přejímat okruh osob vymezení správním úřadem). Kdo je navrhovatelem, je stanoveno ve zvláštní části tohoto zákona.

Účastníci mají stejná procesní práva a stejné procesní povinnosti tak, aby nemohl být některý z nich zvýhodňován. 

Osoby zúčastněné na řízení jsou vymezeny shodně, jak to činí soudní řád správní. Účelem úpravy je vtáhnout do řízení i takové osoby, které mohou být rozhodnutím dotčeny, ačkoliv nikdy nenabyly postavení účastníka řízení. 

Návrh předpokládá tzv. navrhovatele k ochraně veřejného zájmu. Jedná se o osoby, které nebyly účastníky správního řízení a ani nemají aktivní legitimaci v tom směru, že by mohly tvrdit porušení svých práv. Vzhledem k tomu, že správní tribunál nemůže zahájit řízení z moci úřední a musí vyčkat návrhu, je nezbytné, aby existovaly osoby, které zajistí přezkoumání rozhodnutí tehdy, když je zřejmé, že rozhodnutí je nezákonné (nebo bylo např. vydáno z důvodu úplatku), ale účastníci nemají zájem na přezkoumání (sami např. úplatek podali).

Ustanovení zároveň provádí úpravu obsaženou v čl. 9 Aarhuské úmluvy, když do okruhu aktivně legitimovaných zahrnuje i spolek nebo dotčenou veřejnost (obyvatele dotčené lokality).

Vzhledem k tomu, že ustanovení je uvedeno v obecné části, týká se ochrana veřejného zájmu nejen v řízení o přezkoumání rozhodnutí, ale i při obraně proti nečinnosti, jiným zásahům a ve věcech veřejnoprávních smluv. Ustanovení § 19 zároveň stanoví kritéria, která mají zabránit tomu, aby návrhy podle tohoto ustanovení byly zneužívány nebo aby byly podávány obstrukční návrhy. 
Ustanovení upravuje tzv. aliminaci návrhu, tj. situaci, kdy se návrh odmítá od stolu, aniž by došlo k jeho věcnému projednání. Jsou totiž dány takové překážky (procesní povahy), které projednání brání.

Stejně jako každý jiný procesní předpis upravuje otázky přerušení řízení a zastavení, činí tak i tento návrh. Obecně budou pochopitelně platit důvody pro přerušení a zastavení upravení ve správním řádu. Na tomto místě je pouze taková úprava, která vyjadřuje specifikum věci. 

Aarhuská úmluva i Evropská úmluva o lidských právech stanoví jako jednu ze základních procesních zásad zásadu ústnosti a zásadu veřejného projednání. Je proto na místě zvolit odlišnou úpravu od norem správního procesu, neboť ten setrvává na principu písemnosti a principu neveřejnosti řízení. Každý tak bude mít právo přednést svůj návrh, být přítomen dokazování i se k věci vyjadřovat přímo na jednání za přítomnosti veřejnosti. 

Z obecné zásady veřejnosti jsou stanoveny v tomto ustanovení výjimky. Obdobnou úpravu předpokládá i soudní řád správní. Důvodem pro tento postup je zejména hospodárnost a rychlost celého řízení. 

Odstavec 1 upravuje tzv. domnělý souhlas s vyřízením věci bez jednání. Procesní stranu nelze nutit k osobní účasti zvlášť tehdy, pokud na ní netrvá. Totéž platí tehdy, pokud po výzvě správního tribunálu strana soudu nesdělí, že trvá na jednání. 

V ostatních případech se jedná o procesní rozhodnutí, kdy vydání rozhodnutí závisí na právním posouzení procesní situace, nikoliv na věcných argumentech.

Předpokládá se neomezená možnost provádět dokazování. Správní tribunál bude moci důkazy samostatně hodnotit bez ohledu na to, jak je hodnotil správní úřad.

Návrh zákona neupravuje podrobnosti o důkazních prostředcích ani o způsobu jejich provádění, na místě je použití podrobné úpravy obsažené ve správním řád. 

Ustanovení obsahuje typy rozhodnutí správního tribunálu: nález a usnesení. Nález bude vždy rozhodnutím ve věci samé (obdoba rozsudku v soudním řízení), v ostatním se bude rozhodovat usnesením. Úprava zahrnuje způsob hlasování o nálezu a některé jeho náležitosti, ostatní stanoví opět správní řád. Nález bud vždy vyhlašován veřejně. 

Předpokládá se, že by ministerstvo životního prostředí vydalo prováděcí právní předpis, kterým by upravilo jednací řád správních tribunálů.

Exekuci nebude provádět přímo správní tribunál, ale krajský úřad, který působí v sídle správního tribunálu. Při exekuci bude postupováno podle exekučního řádu správního. 

V rámci zvláštní části bude pravděpodobně nejfrekventovanějším typem řízení o přezkoumání zákonnosti správního rozhodnutí, jak byl doposud upraveno v části páté hlavě druhé OSŘ. Proto je této problematice věnována nejpodrobnější úprava.

Ustanovení vymezuje okruh účastníků řízení. Vedle tohoto zvláštního vymezení, platí i obecná úprava.

Návrh bude v prvé řadě podávat osoba, jejíž práva se rozhodnutím mění (zakládají, ruší) a ostatní účastníci řízení, byť jejich právní postavení zůstává beze změn. Účastnící řízení nebudou muset být v řízení před správním tribunále zastoupeni. 

Lhůty pro podání návrh jsou totožné s lhůtami pro podání odvolání ve smyslu správního řádu. Podrobněji je upravena i otázka podání návrhu tehdy, když účastníkovi nebylo rozhodnutí vůbec doručeno. 

Vymezují se náležitosti návrhu. Povinnosti navrhovatele bude uvést i stížnostní body, tj. v čem spatřuje nezákonnost rozhodnutí. Na rozdíl od úpravy obsažené ve správním soudnictví však navrhovatel bude mít právo návrh i po lhůtě určené o odvolání doplňovat a napadat další výroky rozhodnutí, stejně jak je tomu při podávání odvolání. 

Vzhledem k tomu, že se návrh blíží svou povahou odvolání, platí, že návrh má zásadně odkladný účinek. To se týká nejen odkladu vykonatelnosti rozhodnutí (tedy nemožnosti provést exekuci), ale i těch výroků, které exekuci nepodléhají. Odkladná účinek nastává ex lege a správní tribunál o něm nerozhoduje. 

Je pouze připuštěno, aby tam, kde je dán převažující zájem na ochraně životního prostředí, bude moci správní tribunál odkladný účinek vyloučit. 

Vzhledem k charakteru návrhu, který se blíží odvolání, bude návrh podáván ke správnímu úřadu prvního stupně. Ten bude ve věci postupovat jako v případě podaného odvolání a bude konat některé úkony podle správního řádu (odstranění vad návrhu, vyrozumění ostatních účastníků o podaném návrhu, výzva k vyjádření etc.). Správní úřadu tak bude zachováno i právo autoremedury, což může vést k tomu, že správní tribunál nebude zatěžován zbytečnými návrhy, pokud správní úřad svoji chybu uzná. 

Poté, co správní úřad doručí tribunálu návrh spolu se spisem, bude správní tribunál postupovat podle tohoto ustanovení, zejména doplní dokazování podle návrh účastníků a nezávisle zhodnotí skutkový stav a udělá si vlastní názor na právní posouzení. 

Ustanovení je zvláštní k § 24 návrhu a doplňuje ho o další důvody, kdy je možné rozhodnout bez nařízení jednání. 

Správní tribunál bude ve věci rozhodovat tak, že návrh zamítne a rozhodnutí potvrdí, shledá-li jeho zákonnost. v opačném případě tribunál rozhodne o jeho zrušení a podle povahu buď vrácení věci správnímu úřadu nebo zastaven řízení. 

Spolu s vrácením věci vysloví tribunál právní názor, který bude pro správní úřad závazný a nebude moci ho změnit (vyjma za použití mimořádných opravných prostředků). 

Tribunál však (stejně jako soud a na rozdíl od odvolacího orgánu) nebude mít možnost rozhodnutí měnit a nahrazovat tak rozhodnutí správního úřadu vlastním aktem. Taková úprava se jeví jako nežádoucí, neboť správní tribunál by pak na sebe přebíral postavení správní úřadu a nikoliv orgánu, jehož hlavním posláním je ochrana subjektivních veřejných práv. 

Stejně jako ve správním soudnictví je nutné zavést prostředek, který ochrání navrhovatele proti nedůvodným průtahům a nečinnosti veřejné správy. Ustanovení konvenuje s čl. 9 odst. 2 Aarhuské úmluvy, která předpokládá na vnitrostátní úrovni prostředek, který lze upozorňovat efektivně na nečinnosti správy.

na rozdíl od jiných typů řízení, předpokládá návrh v těchto věcech, že správní tribunál bude muset ve věci rozhodnout do stanovené lhůty (30 dnů). Tato úvaha vychází jednak z předpokladu, že zjištění, zda mělo být vydáno rozhodnutí a toto nebylo učiněno, je poměrně jednoduché. Navíc nelze akceptovat, aby sám správní tribunál povolaný k ochraně proti nečinnosti, sám byl nečinný a prodlužoval tak právní nejistotu navrhovatele. 

V případě, že hrozí závažná ekologická újma, vydá správní tribunál předběžné opatření.

Jedná se o nástroj, kterého se může domoci každý, komu bylo zasaženo do jeho práv, aniž by bylo vydáno rozhodnutí (aniž by takové povinnost byla stanovena). 

Jedná se zejména o tzv. bezprostřední zásahy, popř. jiné úkony které předpokládá nový správní řád. 

Návrh kodexu předpokládá, že smlouvy v ochraně životního prostředí budou hrát významnou roli. Obecná procesní úprava bude zakotvena v zákoně o správním řádu a zákon o správním řádu soudní předpokládá možnost tyto přezkoumat z hlediska zákonnosti. Je proto na místě přijmout stejnou úpravu i na tomto místě, aby nedocházelo k tomu, že různé smluvní typy budou (smlouvy o životním prostředí a ostatní) budou mít odlišnou úpravu přezkoumávání. 

Proti rozhodnutí správního tribunálu bude připuštěna kasační stížnosti jako je tomu v případě napadnutí rozsudku krajského soudu působícího ve věcech správního soudnictví. 

Účelem této úpravy je zejména dosáhnout sjednocení judikatury, aby nedocházelo k tomu, že jednotlivé krajské správní tribunály budou v podobných věcech rozhodovat odlišně. 

Zároveň se tak účastníkům řízení (včetně správního úřadu) umožní brojit proti vadám, který se dopustil správní tribunál.

Úprava odkazuje plně na soudní řád správní, podle něhož bude postupováno. 

Obnova řízení je mimořádným opravným prostředkem, který má zajistit ze zákonem stanovených důvodů nové projednání ve věci. Jedná se o tradiční procesní nástroj používaný jako ve správní řízením tak i v soudním procesu. K obnově řízení bude vždy příslušný správní tribunál rozhodující již v předchozím řízení. Obnova řízení se (stejně jako kasační stížnost) bude řídit soudním řádem správním a bude vyloučen byť jen subsidiární použití správního řádu.

XI. VEŘEJNOPRÁVNÍ SMLOUVY V OCHRANĚ ŽIVOTNÍHO     PROSTŘEDÍ
1 Veřejnoprávní smlouvy v  ochraně životního prostředí (dále jen ”smlouvy”) se uzavírají s cílem předcházet, omezovat znečištění životního prostředí, odstraňovat následky tohoto znečištění a zlepšovat ochranu životního prostředí. V těchto smlouvách lze dohodnout plnění přísnějších požadavků na ochranu životního prostředí, než stanoví příslušné právní předpisy.

2 Předmět smlouvy je v rámci příslušného úseku ochrany životního prostředí určen dohodou účastníků smlouvy.

3 Smlouvy nesmí být v rozporu s právními předpisy a musí být v souladu s veřejným zájmem ochrany životního prostředí. 

4 Pokud tento zákon nestanoví jinak, vztahují se na veřejnoprávní smlouvy ustanovení předpisů o správním řízení.

5 Smlouvy se uzavírají vždy na dobu určitou. Na základě dohody účastníků smlouvy je možné dobu jejího trvání prodloužit. 

6. Smlouvy uzavírají orgány ochrany životního prostředí s:  

(a)	právnickými osobami nebo fyzickými osobami oprávněnými k podnikání, 
(b)	zájmovými sdruženími právnických osob, které svou činnosti negativně zasahují do životního prostředí nebo 
(c)	občanskými sdruženími nebo obecně prospěšnými organizacemi, jejichž předmětem činnosti je ochrana životního prostředí. 

7. Ve smlouvě se orgány ochrany životního prostředí mohou zavázat mimo jiné k:

•	poskytování dohodnuté součinnosti v rámci vymezeného předmětu smlouvy,
•	poskytování finančních, případně materiálních prostředků ke splnění předmětu smlouvy ,
•	předávání dohodnutých informací k plnění předmětu smlouvy ve stanovených lhůtách,
•	odborným konzultacím pro účastníky smlouvy nezbytných k plnění předmětu smlouvy.
•	k poplatkovým úlevám (ke snížení poplatkové povinnosti) za podmínky, že takovýto závazek není v rozporu s tímto nebo jiným zákonem.

8. Ve smlouvě se účastníci smlouvy uvedení v bodě 6 písm. a)-c) mohou zavázat zejména k:

•	provedení opatření, na jejichž základě budou uplatněny zpřísněné limity přípustného znečištění životního prostředí, předcházení nebo omezení vzniku odpadů, snížení spotřeby energie, případně dalších opatření ke splnění předmětu smlouvy,
•	uzavření smlouvy o přistoupení k systému řízení podniků a auditu (EMAS) podle kapitoly XII. tohoto zákona,
•	poskytnutí finančních nebo materiálních prostředků ke splnění předmětu smlouvy,
•	zpracování analýz souvisejících s plněním předmětu smlouvy,
•	podávání informací o plnění předmětu smlouvy.

9.Orgán ochrany životního prostředí, který uzavřel smlouvu podle tohoto zákona je povinen ji zveřejnit způsobem v místě obvyklým, zejména umístěním na úřední desce, v místním tisku a na internetu.

10. Účastníci smlouvy jsou povinni průběžně kontrolovat její plnění a pravidelně je vyhodnocovat v  dohodnutých lhůtách. O průběhu plnění smlouvy je orgán ochrany životního prostředí povinen informovat veřejnost a to způsobem v místě obvyklým, zejména v místních sdělovacích prostředcích a na internetu. 

11. V případě, že účastník smlouvy, který nesplní smluvní závazky ani v dohodnuté dodatečné lhůtě, je povinen zaplatit smluvní pokutu. 

12. Účastník, který porušil své závazky, odpovídá druhému účastníkovi za způsobenou škodu, zejména marně vynaložené náklady, pokud se účastníci smlouvy nedohodnou jinak.

13. Spory vzniklé v souvislosti s uzavřenou smlouvou řeší účastníci smlouvy dohodou. Účastníci smlouvy mohou spor ze smlouvy předložit k rozhodnutí příslušnému správnímu tribunálu. 

Odůvodněn/í

Ad 1-5 :
Předmětem smluv jsou především opatření (postupy), která mají povahu soustavných  (plánovaných) činností a která směřují k  ochraně životního prostředí, tj. k předcházení nebo omezování negativních dopadů činnosti na životní prostředí, či následnému účinnému odstraňování již vzniklého poškození životního prostředí. Smlouvy rovněž řeší opatření ke zlepšování stavu životního prostředí. V rámci tohoto základního vymezení smlouvy obsahují závazky, které přesahují rozsah povinností stanovených zákonem. Účelem smluv je tudíž zavázat příslušné subjekty k plnění  přísnějších požadavků na ochranu životního prostředí. Konkrétní obsah je podmíněn oblastí ochrany životního prostředí, na niž se dohoda vztahuje, a vlastní dohodou účastníků smlouvy.

Připravovaný zákon o řízení před správními úřady (správní řád) upravuje základní zásady veřejnoprávních smluv. Navrhovaná úprava smluv v ochraně životního prostředí z tohoto důvodu vychází z připravovaného správního řádu a obsahuje především odchylky od tohoto právního předpisu. V tomto smyslu návrh upravuje zejména věcné vymezení smluv, které se vztahují pouze na oblast ochrany životního prostředí, vymezení účastníků smluv, zásady kontroly plnění smluv a porušení závazků včetně řešení sporů.
Smlouvy mají veřejnoprávní povahu a jsou závazné. Jejich porušení je spojeno s právními důsledky upravenými v obecných právních předpisech (např. správní řád, občanský zákoník, příp. obchodní zákoník). 

Platnost smluv je omezena na určitou dobu s tím, že tuto dobu lze na základě dohody prodloužit. 

Ad 6:
Smlouvy mohou být uzavírány mezi veřejnou správou a subjekty stojícími mimo veřejnou správu. Ze strany veřejné správy může jít o orgány ochrany životního prostředí vymezené v kapitole XV. Veřejná správa (bod 1). Okruh účastníků smlouvy stojících mimo veřejnou správu zahrnuje především právnické osoby a fyzické osoby oprávněné k podnikání. Účastníkem smlouvy mohou rovněž být různá sdružení s právní subjektivitou a to jak sdružení, která svou činností negativně zasahují do životního prostředí, tak ta, jejichž činnost je zaměřena na ochranu životního prostředí (nevládní organizace). 

Smluvní vztah může být založen mezi více subjekty na obou stranách smluvního vztahu.

Ad 7:
Orgány ochrany životního prostředí se mohou zavázat v rámci zákonem svěřené  působnosti a v rozsahu předmětu konkrétní smlouvy mimo jiné k zajištění potřebných podmínek pro její realizaci. Jde zejména o poskytování informací a odborných konzultací souvisejících s předmětem smlouvy. Mimoto lze v rámci smlouvy a na základě příslušného zákona dohodnout určité finanční úlevy pro účastníka uvedeného v bodě 6 písm. a)-c), např. ve sféře poplatkové povinnosti. Jakékoli závazky ze strany orgánů ochrany životního prostředí však nesmějí odporovat tomuto nebo jinému zákonu a nesmějí snižovat důvěryhodnost veřejné správy (podle navrhovaného zákona o správním řízení). 

Orgány ochrany životního prostředí se mohou zavazovat pouze k takovému plnění, které nebude v rozporu s jejich zákonem stanovenou  působností v dané oblasti státní správy.

8:
Účastníci smlouvy vymezení v bodě 6  písm. a)-c) tohoto návrhu se mohou  zavázat především k plnění konkrétních povinností vymezených předmětem smlouvy. Může jím být např. závazek ke snížení emisí nad rámec stanovený zákonem, ale také závazek přistoupit k systému řízení podniků a auditu z hlediska ochrany životního prostředí.

Tito účastníci smlouvy se rovněž zavazují k soustavnému  informování orgánu ochrany životního prostředí o tom, jak plní své smluvní povinnosti, případně  ke zpracování analytických materiálů  souvisejících s  plněním předmětu smlouvy. Rovněž se mohou zavázat k poskytnutí finančních či materiálních prostředků.

Ad 9:
Orgány ochrany životního prostředí jsou povinny zajistit zveřejnění smlouvy. K tomuto účelu využívají úřední desku, místní sdělovací prostředky, internet, nebo jiný vhodný a v místě obvyklý sdělovací prostředek. Tato povinnost informovat veřejnost  vyplývá také z kapitoly o svobodném přístupu k informacím o životním prostředí tohoto návrhu zákona.

Ad 10:
Nezbytnou součástí smlouvy je oboustranná povinnost subjektů smluvního vztahu soustavně kontrolovat plnění smlouvy a ve stanovených lhůtách toto plnění vyhodnocovat. Orgánu ochrany životního prostředí se ukládá povinnost seznamovat veřejnost s plněním smlouvy a to všemi přístupnými sdělovacími prostředky.

Ad 11-13:
Účastníci mohou ve smlouvě dojednat pokutu v případě nedodržení smluvního závazku ani v prodloužené lhůtě. Dojde-li k porušení smluvního vztahu, je subjekt, který smlouvu porušil, povinen druhé  straně nahradit způsobenou škodu, zejména marně vynaložené náklady. Účastníci smlouvy se mohou v této souvislosti dohodnout na jiném postupu.

Spory mezi účastníky smlouvy, k nimž dojde v souvislosti se smlouvou, a nebudou-li vyřešeny vzájemnou dohodu, budou předmětem řízení před příslušným správním tribunálem.

XII. SYSTÉM ŘÍZENÍ PODNIKŮ A AUDITU Z HLEDISKA OCHRANY ŽIVOTNÍHO PROSTŘEDÍ

1.	Příslušným správním úřadem odpovědným za plnění úkolů týkajících se systém řízení podniků a auditu ve smyslu nařízení ES č. 761/2001 je Ministerstvo životního prostředí (dále jen ”ministerstvo”), které postupuje v součinnosti s Ministerstvem průmyslu a obchodu. 

2. Pro uplatňování systému řízení podniků a auditu ministerstvo zřizuje Radu, která zajišťuje   koncepční, koordinační a kontrolní činnost v této oblasti. 

3. Ministerstvo dále:

(a)	předkládá Ministerstvu průmyslu a obchodu návrh na pověření nebo odejmutí pověření akreditačního orgánu pro systém řízení podniků a auditu;
(b)	provádí registraci právnických osob a fyzických osob oprávněných k podnikání, které mají platné (validované) prohlášení o stavu životního prostředí organizací, uděluje ji registrační číslo a zajišťuje informování vedení organizace o provedeném zápisu do rejstříku;
(c)	vede a zveřejňuje seznam registrovaných právnických osob a fyzických osob oprávněných k podnikání, kontroluje provedenou registraci a jednou za měsíc zajišťuje aktualizaci seznamu registrovaných organizací;
(d)	informuje Komisi o změnách v seznamu registrovaných organizací;
(e)	vytváří podmínky pro účast organizací, zejména malých a středních podniků v systému řízení podniků a auditu;
(f)	informuje veřejnost o systému řízení podniků a auditu;
(g)	vede seznam akreditovaných ověřovatelů stavu životního prostředí;
(h)	informuje Komisi o systému akreditace a kontroly ověřovatelů stavu životního prostředí a složení akreditačního orgánu;
(i)	předkládá Komisi seznam ověřovatelů;
(j)	dává podnět k odebrání akreditace ověřovatele stavu životního prostředí, který poruší závazky vyplývající z jemu udělené akreditace;
(k)	informuje Komisi o zavedení poplatkové povinnosti podle bodu 5 této kapitoly  a o opatřeních v případě nedodržení nařízení. 

4. Ministerstvo průmyslu a obchodu pověří Český institut pro akreditaci prováděním  akreditace ověřovatelů stavu životního prostředí a dohlíží na plnění jejich úkolů podle tohoto zákona a  nařízení ES č. 761/2001.

5. Poplatky

Za správní náklady spojené s registrací a s akreditací a dohledem nad činností ověřovatelů stavu životního prostředí platí se platí poplatek podle zvláštního zákona. 

6. Pokuty

a)	Ministerstvo uloží pokutu až do...Kč ověřovateli, který potvrdí platnost (validuje) prohlášení o stavu životního prostředí, které nevychází z pravdivých údajů,
b)	Ministerstvo uloží pokutu až do …Kč  ověřovateli, který provádí ověřování v oboru, pro který  nemá akreditaci.

Ad 1 - 4 :
I. Systém řízení podniků a auditu spočívá na dobrovolné účasti právnických a fyzických osob oprávněných k podnikání na ochraně životního prostředí v rámci jejich činnosti. Tento nástroj upravuje nařízení č. 761/2001 Evropského parlamentu a rady z 19. března 2001, o dobrovolné účasti organizací v systému řízení podniků a auditu z hlediska ochrany životního prostředí (dále ”systém řízení podniků a auditu”) a účelem úpravy navrhované v  této kapitole je zajistit implementaci citovaného předpisu ES.

Vzhledem k tomu, že po vstupu České republiky do Evropské unie se nařízení stane v plném rozsahu a přímo součástí českého právního řádu, zde uváděná ustanovení řeší pouze otázky, jejichž podrobnější úpravu nařízení ponechává na členských státech.

Nařízení č. 761/2001 obsahuje úpravu těchto otázek:

•	charakter a cíle systému řízení podniků a auditu, 
•	základní pojmy tohoto systému (politika životního prostředí, vstupní zhodnocení, program ochrany životního prostředí, systém řízení ochrany životního prostředí, audit ochrany životního prostředí, prohlášení o stavu životního prostředí, ověřovatel stavu životního prostředí, systém akreditace, dotčené orgány atd.),
•	vymezení subjektů, které se mohou účastnit na systému řízení podniků a auditu, a jejich povinností,
•	systém akreditace ověřovatelů stavu životního prostředí,
•	vymezení a úkoly dotčených orgánů zajišťujících registraci organizací účastnící se na systému řízení podniků a auditu a vedení seznamu těchto organizací a ověřovatelů stavu životního prostředí a dalších úkolů stanovených nařízením č. 761/2001,
•	zásady registrace organizací,
•	seznam registrovaných organizací a ověřovatelů stavu životního prostředí,
•	logo organizací účastnících se na systému řízení podniků a auditu,
•	vztah mezi evropskými a mezinárodními standardami týkajících se ochrany životního prostředí ve vztahu k systému řízení podniků a auditu,
•	vztah k dalším předpisům Evropských společenství v oblasti ochraně životního prostředí,
•	podpora účasti organizací, zejm. malých a středních podniků, na  systému řízení podniků a auditu,
•	povinnost členských států šířit informace o systému řízení podniků a auditu,
•	sankce v případě porušení nařízení,
•	přezkoumání účinnosti systému řízení podniků a auditu,
•	systém úhrady nákladů a poplatků spojených se systémem řízení podniků a auditu,
•	zrušení nařízení č. 1836/93,
•	účinnost nařízení. 

V rámci stanovených podmínek a požadavků při uplatňování systému řízení podniků a auditu  nařízení přenechává na vnitrostátní úpravě členských států řešení těchto vztahů: Navrhovaná úprava tak provádí následující ustanovení:

•	čl. 4 odst 1 - vytvoření systému pro akreditaci,
•	čl. 4 odst. 4 - akreditace ověřovatelů ,
•	čl. 4 odst. 6 - informování Komise o systému akreditace v členské zemi,
•	čl. 5 - určení příslušného subjektu odpovědného za provádění úkolů stanovených v systému řízení podnikl a auditu, 
•	čl. 6 - registrace organizací,
•	čl. 7 - vytvoření a vedení seznamu registrovaných organizací a ověřovatelů stavu životního prostředí,
•	čl. 11 – podpora účasti organizací, zejména malých a středních podniků v programu EMAS,
•	čl. 12 – informování veřejnosti o programu EMAS,
•	čl. 16 - úhrada správních nákladů spojených s registračním postupem organizací a akreditací a dohledem nad činností ověřovatelů. 

Počátek účinnosti ustanovení této kapitoly se váže na okamžik vstupu České republiky do EU. Do této doby se systém řízení podniků auditu řídí zásadami schválenými usnesením vlády ČR č. 466/1998 a na ně navazujícími opatřeními Ministerstva životního prostředí a Ministerstva průmyslu a obchodu.

II. Vymezení příslušných orgánů veřejné správy a jejich úkolů v systému řízení vychází z opatření provedených na základě usnesení vlády č. 466/1998 Ministerstvem životního prostředí ve spolupráci s Ministerstvem průmyslu a obchodu. Jde především o tato opatření: 

•	schválení Národního programu zavedení systému řízení podniků a auditu z hlediska ochrany životního prostředí (Program EMAS), 
•	Pravidla zavedení systému řízení podniků a auditu z hlediska ochrany životního prostředí-Program EMAS v České republice
•	vymezení působnosti  Ministerstva životního prostředí na tomto úseku, 
•	zřízení Rady Programu EMAS a 
•	pověření Českého institutu  pro akreditaci funkcí  akreditačního orgánu pro ověřovatele stavu životního prostředí.

V souvislosti s vydání nového nařízení č. 761/2001 se připravuje aktualizace shora uvedeného Programu  EMAS a Pravidel zavedení EMAS v České republice, k níž by mělo dojít počátkem roku 2002. V době zpracování této poslední verze návrhu kapitoly nebyly nové materiály ještě k dispozici.

Pojem ”validované” uváděný v závorce bodu 3 písm. b)  vychází z ČSN ISO 8402.

Ad 5:
Podle nařízení č. 761/2001, čl. 16 mohou členské státy stanovit za správní úkony související s uplatňování systému řízení  poplatkovou povinnost. Správní poplatky se ukládají na základě zákona č. 368/1992 Sb., o správních poplatcích, ve znění pozdějších předpisů, jehož novelizaci si toto ustanovení zákona vyžádá. 

Ad 6 :
Podobně jako u správních poplatků i v případě sankcí nařízení umožňuje, aby členské státy uložit právní opatření v případě nedodržení ustanovení tohoto nařízení (čl. 13) Jestliže ověřovatel stavu životního prostředí potvrdí platnost (validuje) prohlášení o stavu životního prostředí v rozporu se skutečností nebo potvrdí platnost stavu životního prostředí v oblasti, pro kterou nemá akreditaci Českého institutu pro akreditaci, uloží mu ministerstvo pokutu. Návrh zákona stanoví maximální  hranici sazeb s tím, že o konkrétní výši pokuty rozhodne  ministerstvo.

XIII. SVOBODNÝ PŘÍSTUP K INFORMACÍM O ŽIVOTNÍM PROSTŘEDÍ

1. Každý má právo na informace o životním prostředí.

2. Subjekty povinné zpřístupňovat informace o životním prostředí jsou:

(a)	správní úřady a orgány územní samosprávy,
(b)	právnické nebo fyzické osoby, vykonávající veřejné funkce nebo poskytující veřejné služby související přímo či nepřímo s životním prostředím a řízené subjekty ad a),
(c)	soukromé osoby pověřené zvláštními předpisy nebo na základě dohody se subjekty ad a) a b) k výkonu služeb ve všeobecném ekonomickém zájmu, které ovlivňují nebo mohou ovlivňovat  stav jednotlivých složek životního prostředí.

3. Informacemi o životním prostředí jsou informace o: 

(b)	stavu životního prostředí a jeho složek, příčinách a důsledcích tohoto stavu,
(c)	připravovaných činnostech, které by mohly vést ke změně stavu životního prostředí,
(d)	opatřeních, jež podnikají příslušné úřady, a dohodách, jež tyto úřady uzavírají, které by mohly mít vliv na životní prostředí, 
(e)	vnášení látek a vlivech činností na životní prostředí a zdraví člověka,
(f)	využívání přírodních zdrojů a jeho důsledcích na životní prostředí a zdraví člověka,
(g)	správních řízeních ve věcech životního prostředí, posuzování vlivů na životní prostředí a vyřizování petic a stížností,
(h)	ekonomických a finančních analýzách,
(i)	mezinárodních, státních, regionálních a místních strategiích a programech,
(j)	mezinárodních závazcích, jimiž je ČR vázána,
(k)	zdrojích informací o životním prostředí,
(l)	geneticky modifikovaných organismech,
(m)	stavu lidského zdraví, bezpečnosti a podmínkách života lidí, pokud jsou nebo mohou být ovlivněny stavem složek životního prostředí,
(n)	kulturních a architektonických památkách, pokud jsou nebo mohou být ovlivněny stavem složek životního prostředí,
(o)	stavu krajiny,
(p)	interakcích mezi složkami životního prostředí,
(q)	legislativních opatřeních a pracích.

4. Informace o životním prostředí se zpřístupňují 

(a)	na žádost,
(b)	vlastní ediční a publikační činností orgánů,
(c)	v případě ohrožení zdraví obyvatelstva a životního prostředí.

Povinné subjekty mají povinnost poskytovat žadatelům o informace pomoc a součinnost.

5. Žádost lze učinit ústně, telefonicky, telegraficky, písemně, faxem, elektronickou nebo jakoukoliv jinou technicky proveditelnou formou.

Ze žádosti musí být zřejmé, jaké informace jsou požadovány a označení žadatele a adresa, na kterou má být odeslána odpověď, má-li být informace poskytnuta jinou než ústní nebo telefonickou formou. Neobsahuje-li žádost tyto údaje, povinný subjekt ji odloží.

Není-li žádost srozumitelná nebo je příliš všeobecně formulována, povinný subjekt je povinen ve lhůtě do 7 dnů od obdržení žádosti vyzvat žadatele k upřesnění žádosti, případně k doplnění dalších skutečností nezbytných pro hospodárné a rychlé vyřízení žádosti o informace. Neupřesní-li žadatel žádost do 30 dnů, povinný subjekt rozhodne o odmítnutí žádosti podle článku č. 12.

6. Informace se zpřístupňují nahlížením do písemností, spisů a jiných souborů informací, pořizováním výpisů, opisů a kopií a formou písemnou, ústní, telefonickou, elektronickou i jinou technicky proveditelnou formou.

V žádosti o informaci lze uvést způsob, jakým má být informace poskytnuta, případně i s alternativním návrhem. Pokud způsob poskytnutí informací v žádosti uveden není nebo pokud zvoleného způsobu nelze z technických důvodů využít, zvolí se způsob poskytnutí informace s ohledem na splnění účelu žádosti, je-li uveden, a její optimální využití žadatelem. V pochybnostech se využije především způsobu, kterým byla podána žádost. 

V případě, že žadatel požaduje informaci o životním prostředí v určité jím zvolené formě, včetně ve formě kopií, povinný subjekt je povinen mu vyhovět, ledaže:

a) informace je veřejně přístupná v jiné formě, která je žadateli snadno přístupná,
b) je odůvodněné, aby povinný subjekt informaci zpřístupnil v jiné než požadované formě.

Důvody pro odmítnutí zpřístupnit informaci v požadované formě, byť částečně, musí být žadateli sděleny ve stejné lhůtě jako pro zpřístupnění informací.

7. Alternativa I

Je-li žádost adresována subjektu, jenž nemá požadovanou informaci a podle zvláštních předpisů nemá povinnost takovouto informaci mít, žádost odloží a vyrozumí žadatele o této skutečnosti ve lhůtě do 3 dnů od obdržení žádosti. Zároveň poučí žadatele o tom, na který povinný subjekt se může se svou žádostí obrátit.

Alternativa II

V případě, že je žádost podána u povinného subjektu, který nemá požadovanou informaci k dispozici a podle zvláštních předpisů nemá povinnost takovouto informaci mít, postupuje tento subjekt podle obecného předpisu (správní řád). Nemá-li povinný subjekt požadovanou informaci a není-li mu znám jiný povinný subjekt, který tuto informaci má k dispozici, vydá rozhodnutí o odepření zpřístupnit informaci ve lhůtě stanovené pro vyřízení žádosti.

8. Pokud se žádost týká informace, o níž je povinnému subjektu známo, že byla zveřejněna a je veřejně přístupná, upozorní na to žadatele bez zbytečného odkladu, nejpozději však do 7 dnů od doručení žádosti, a zároveň uvede údaje umožňující vyhledání a získání zveřejněné informace.

9. Zpřístupnění informace může být odepřeno, pokud je vylučují předpisy o:

(b)	skutečnostech utajovaných ve státním zájmu,
(c)	ochraně osobních nebo individuálních  údajů a ochraně osobnosti,
(d)	ochraně duševního vlastnictví,
(e)	ochraně obchodního tajemství.

Zpřístupnění informace může být rovněž odepřeno, pokud:

(a)	byla povinnému subjektu předána osobou, která k tomu nebyla dle zákona povinna a nedala předchozí písemný souhlas ke zpřístupnění této informace,
(b)	by zpřístupněním informace hrozilo poškození, ohrožení či rušení zvláště chráněných druhů rostlin a živočichů, cenných geologických nalezišť, popřípadě jiných složek životního prostředí,
(c)	informace se týká nepravomocných rozhodnutí a neukončených řízení o přestupcích, jiných správních deliktech a v trestních věcech,
(d)	žádost byla formulována nesrozumitelně nebo příliš obecně a žadatel, ač byl k tomu vyzván, ji podle zásady č. 5 nedoplnil,
(e)	žádost se týká dosud nezpracovaných údajů,
(f)	požadovaná informace se dotýká vnitřních organizačních předpisů a poměrů povinného subjektu,
(g)	povinný subjekt nemá požadovanou informaci k dispozici a žádost nepostoupil jinému povinnému subjektu dle článku č. 7.

Porušením obchodního tajemství není zpřístupnění informace označené za obchodní tajemství, pokud

(b)	se požadovaná informace týká působení provozní činnosti podnikatele na životní prostředí,
(c)	hrozí bezprostřední ohrožení lidského zdraví a životního prostředí,
(d)	požadovaná informace byla získána z prostředků veřejných rozpočtů.

Porušením práva na ochranu osobnosti není zpřístupnění informace o původci činnosti znečišťující nebo jinak ohrožující nebo poškozující životní prostředí obsažené v pravomocném rozhodnutí o přestupku nebo trestném činu.

U každé jednotlivé žádosti je povinný subjekt povinen zvážit, zda veřejný zájem na zpřístupnění informace nepřevažuje nad zájmy chráněné vyjmenovanými důvody pro odepření informace. Pokud veřejný zájem převáží, je povinen informaci zpřístupnit.

Pokud je to možné, zpřístupní se požadovaná informace po vyloučení utajovaných skutečností. O odepření zpřístupnit zbývající část informace musí být vydáno rozhodnutí v  souladu s článkem č. 12.
10. Nejedná-li se o případ, kdy je právo na informace o životním prostředí omezeno dle článku č. 9, povinné subjekty zpřístupní požadovanou informaci bezodkladně v případech, kdy je to možné a proveditelné; v ostatních případech zpřístupní požadovanou informaci ve lhůtě nejpozději do 15 dnů od přijetí podání nebo od upřesnění žádosti podle zásady páté. 

Lhůtu pro poskytnutí informace lze prodloužit ze závažných důvodů, nejvýše však o 10 dní. Závažnými důvody jsou:

•	objem a komplexnost požadované informace,
•	vyhledání a sběr požadovaných informací v úřadovnách, které jsou oddělené od úřadovny vyřizující žádost,
•	konzultace s jiným subjektem, kterého se požadovaná informace týká a který může mít zájem na rozhodnutí o žádosti.

O okolnostech, které si vynucují prodloužení lhůty, musí být žadatel před uplynutím 15-denní lhůty vyrozuměn.

Jestliže žadatel uvede určitý účel, pro který danou informaci požaduje, povinný subjekt vynaloží veškeré úsilí k tomu, aby požadovanou informaci zpřístupnil v takové lhůtě, která je potřebná ke splnění účelu, za jakým ji žadatel požaduje.

11. Domnívá-li se žadatel, že jeho žádost nebyla vyřízena úplně, správně nebo dostatečně, požádá do 15 dnů od obdržení neúplné informace o doplnění požadovaných informací. Povinný subjekt doplní požadované informace ve lhůtě 7 dnů od doručení žádosti o doplnění. Pokud na tuto žádost nereaguje nebo jí nevyhoví v plném rozsahu, postupuje se dle článku č. 12.

12. Pokud povinný subjekt žádosti, byť i jen zčásti, nevyhoví, vydá o tom ve lhůtě pro vyřízení žádosti rozhodnutí s výjimkou případů, kdy se žádost odloží podle článku 5 (popř. 7 - první alternativa). Je-li povinným subjektem obec, vydává rozhodnutí obecní úřad. Je-li povinným subjektem právnická osoba, vydává rozhodnutí její nadřízený orgán.

V případě nečinnosti povinného subjektu podá žadatel do 15 dnů po uplynutí lhůty k vyřízení žádosti o informace návrh na zahájení řízení o zpřístupnění požadované informace k orgánu veřejné správy, jemuž byla původní žádost adresována nebo který zřídil, řídil nebo pověřil příslušnou právnickou osobu. V tomto řízení se postupuje podle předpisů o správním řízení.

13. Povinné subjekty poskytují informace, které mají k dispozici, v zásadě bezplatně. Povinné subjekty však mohou žádat úplatu za poskytnutí informací, které mají k dispozici, ve výši nutných nákladů spojených s  pořízením kopií a s odesláním informace, a to podle ceníku stanoveného Ministerstvem životního prostředí ČR.

Žadateli musí být na jeho žádost potvrzena předpokládaná výše úhrady nákladů.

15. V případě, kdy je z jakýchkoliv příčin bezprostředně ohroženo zdraví člověka  nebo životní prostředí, povinné subjekty jsou povinny bezodkladně zveřejnit všechny informace, které mají k dispozici a které by mohly veřejnosti v ohrožené oblasti pomoci přijmout účinná opatření k předejití či ke zmírnění škod, hrozících či způsobených v důsledku nepředvídané události.

Ministerstvo životního prostředí se zmocňuje k vydání vyhlášky k provedení této povinnosti.

16. Ministerstvo životního prostředí vydá do jednoho roku od nabytí účinnosti tohoto zákona seznamy veřejně přístupných registrů, povinných subjektů a seznamy informací o životním prostředí, které mají tyto subjekty k dispozici. Ve lhůtě do 6 měsíců od nabytí účinnosti tohoto zákona sestaví a zveřejní ceník.

Ministerstvo životního prostředí se zmocňuje k vydání prováděcího předpisu k tomuto zákonu, který upraví praktické otázky spojené se zpřístupňováním informací, například ustanovení odpovědných osob určených k poskytování informací veřejnosti, způsob úhrady nákladů apod.

17. Předpisy o správním řízení se použijí při řízení podle článku č. 7 a 12.

Rozhodnutí o odepření zpřístupnit informace lze po vyčerpání řádných opravných prostředků napadnout žalobou u soudu (zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád).

Zvláštní zákon může stanovit případy, kdy je jiná osoba povinna zpřístupňovat informace. Zvláštní zákon může rovněž určit odchylné způsoby a podmínky zpřístupňování informací. Právo na informace o životním prostředí podle tohoto zákona však nelze omezit nebo vyloučit.

Pokud zvláštní právní předpisy upravují též zpřístupňování informací, které jsou předmětem úpravy tohoto zákona, nelze rozsah stanovený tímto zákonem omezit.

Zpřístupňování údajů získaných pro statistické účely a zpřístupňování statistických informací se řídí zvláštním zákonem (zákon č. 89/1995 Sb., o státní statistické službě).

Tento zákon je zvláštním předpisem ve vztahu k zákonu č. 106/1999 Sb., o svobodném přístupu k informacím.

Odůvodnění

Ad 1:
Cílem věcného záměru je zpřesnit, zdokonalit a popřípadě doplnit existující zákon č. 123/1998 Sb., o právu na informace o životním prostředí. Současně je nezbytné reagovat i na vývoj, kterým prochází v této oblasti právo ES. Evropské společenství podepsalo dne 25. června 1998 Aarhuskou úmluvu a chystá změny v dosavadní právní úpravě tak, aby požadavky kladené touto úmluvou mohly být naplněny. Projevem toho je i návrh nové směrnice o přístupu veřejnosti k informacím o životním prostředí, která by měla nahradit dosud platnou směrnici 90/313/EEC o svobodě přístupu k informacím o životním prostředí, z níž také vychází platná česká právní úprava.

V první zásadě se navrhuje, aby právo na informace měl každý, to jest kdokoliv bez ohledu na to,  zda se jedná o fyzickou nebo právnickou osobu, a bez ohledu na státní příslušnost, národnost, bydliště, rasu či pohlaví. Důležité rovněž je, že žadatel o informace nemusí prokazovat oprávněný zájem ani jinak svou žádost odůvodňovat.

Ad 2:
V současnosti platné vymezení osob povinných zpřístupňovat informace je zbytečně komplikované a z toho důvodu je často příčinou nesprávného výkladu především ze strany státních orgánů jiných rezortů než životního prostředí.. Jelikož jsou záležitosti životního prostředí svěřeny několika rezortům současně, je zřejmé, že informacemi o životním prostředí budou disponovat i úřady v rezortu ministerstva zemědělství, ministerstva pro místní rozvoj, ministerstva průmyslu a obchodu, ministerstva zdravotnictví aj. Správním úřadem není zákonodárný sbor ani soudní orgány, které tuto povinnost nemají. Veřejnost jejich jednání a nahlížení do listin je upravena zvláštními předpisy.  Naopak povinným subjektem jsou orgány územní samosprávy, jež plní celou řadu důležitých úkolů při ochraně životního prostředí.

Informacemi o životním prostředí disponují rovněž subjekty, které nejsou orgánem veřejné správy, ale byly jím zřízeny, jsou jím řízeny nebo jinak pověřeny k činnosti. Jedná se převážně o právnické osoby - organizace, jako je např. Výzkumný ústav vodohospodářský, Český hydrometeorologický ústav, podniky Povodí, a.s. apod.

Znečišťovatele a jiné soukromé osoby návrh věcného záměru nezařazuje mezi povinné subjekty přímo, ale odkazuje na zvláštní předpis, který povinnost zpřístupnit informace o životním prostředí může stanovit. Takovým předpisem je v současnosti např. zákon č. 309/1991 Sb., o ochraně ovzduší a další.
Formulace vymezující okruh povinných subjektů je převzata z návrhu nové směrnice ES..

Ad 3: 
Okruh informací zpřístupňovaných dle platného zákona č. 123/1998 Sb. je  vymezen velmi široce a výčet je  navíc demonstrativní. I přes to však v tomto vymezení chybí některé velmi důležité údaje, a to zejména informace o geneticky modifikovaných organismech, o kulturním bohatství, informace o vlivech na lidské zdraví, o interakcích mezi složkami životního prostředí, stavu krajiny apod. Jejich zahrnutím se věcný záměr dostane do souladu s pokračujícím vývojem v Evropské unii, zejména s požadavky Aarhuské úmluvy a navrhované nové směrnice o informacích o životním prostředí.

Ad 4:
V tomto odstavci jsou uvedeny způsoby, jakými dle tohoto věcného záměru může dojít ke zpřístupňování informací. Prvním z nich je situace, kdy žadatel - tj. kdokoliv si může individuálně vyžádat zpřístupnění informace, kterou mají povinné subjekty k dispozici a která nebyla zveřejněna, a to postupem a za podmínek, které tento věcný záměr stanoví. Druhým způsobem je pravidelné informování veřejnosti vlastní ediční a publikační činností povinných subjektů. Povinné subjekty by měly rozšiřovat všeobecné informace o životním prostředí prostřednictvím dostupných elektronických komunikačních technologií. Aktivní rozšiřování informací, kterými disponují povinné subjekty by mělo být aktivně podporováno zvláště ve formách, které jsou snadno reprodukovatelné a přístupné, jako je např. Internet.

Třetí způsob zpřístupňování informací je velmi důležitý z hlediska bezpečnosti lidského zdraví a životního prostředí. V případě, kdy je v důsledku lidských aktivit nebo z přirozených příčin bezprostředně ohroženo zdraví lidí nebo životní prostředí, všechny informace, které mají k dispozici povinné subjekty a které by mohly veřejnosti usnadnit rozhodování při  přijímání opatření k odvrácení či zmírnění hrozících škod, musí být bezodkladně veřejnosti poskytnuty, aniž by musela o ně předem žádat. Tuto otázku upravuje dílčím způsobem např. zákon č. 353/1999 Sb., o prevenci závažných havárií způsobených vybranými nebezpečnými chemickými látkami a chemickými přípravky a o změně zákona č. 425/1990 Sb. (zákon o prevenci závažných havárií), ovšem tato povinnost se vztahuje pouze na okruh působnosti tohoto zákona, a dále zákony č. 239/2000 Sb., o integrovaném záchranném systému, a č. 240/2000 Sb.,o krizovém řízení. Zahrnutím uvedené povinnosti do zákona o životním prostředí bude rovněž zajištěn soulad s Aarhuskou úmluvou a návrhem nové směrnice ES.

Žadatelé mají nejen právo na zpřístupnění informací, ale navíc, jak se navrhuje ve věcném záměru, mají právo na aktivní spolupráci a pomoc při vyhledávání a získávání požadovaných informací ze strany povinných subjektů. Dodržování tohoto přístupu je v současné době zásadně věcí ochoty jednotlivých úředníků, a proto je nezbytné zakotvit tuto povinnost přímo v zákoně.

Ad 5:
Zásada vymezuje nezbytné obsahové náležitosti žádosti, byť nestanoví zvláštní formální požadavky. Na nedostatky v podání je povinný subjekt povinen žadatele ve stanovené lhůtě upozornit a dát mu tak příležitost k jejich odstranění.

Jednou ze základních náležitostí žádosti je požadavek bližší specifikace informací, které mají být poskytnuty. Specifikace požadovaných informací musí být co nejužší, aby se zamezilo nadměrně širokému a pracnému vyhledávání a popřípadě i dalším zbytečně vynaloženým nákladům spojeným s poskytnutím informace. Sedmidenní lhůta od obdržení žádosti se jeví jako dostatečná k posouzení úplnosti a srozumitelnosti  žádosti. Navíc tato lhůta koresponduje s obecným zákonem č. 106/1999 Sb., stejně jako postup v případě, že žadatel svou žádost na výzvu povinného subjektu neupřesní.

Ad 6:
K různým způsobům zpřístupňování informací se pojí různé formy. V případě poskytování informací na základě žádosti je určení formy, v jaké má být požadovaná informace poskytnuta, ponecháno jednak na vůli žadatele, podpůrně i na technických prostředcích a možnostech, které jsou pro subjekt poskytující informace dostupné. Pokud žadatel určí formu, v jaké má být informace poskytnuta, a tomuto požadavku nelze z technických důvodů vyhovět, je třeba informace poskytnout v jiné vhodně formě tak, aby byl splněn účel žádosti, resp. aby ji žadatel mohl zamýšleným způsobem využít. Stanovení povinnosti upozornit na tuto skutečnost žadatele a případné vyzývání k přeformulování jeho žádosti co do způsobu a formy poskytnutí informací by bylo pravděpodobně ve většině případů chápáno veřejností jako neúčelné protahování a zdržování poskytnutí informace. V souladu s návrhem nové směrnice je i možnost v odůvodněných případech zpřístupnit informaci v jiné než požadované formě - např. žadatel požaduje kopie dokumentace EIA, které mu lze zaslat elektronickou poštou apod.

Požadavek odůvodnit odmítnutí zpřístupnit informaci v požadované formě vyplývá z návrhu směrnice ES.

Pokud žadatel formu sám neurčí, zvolí se způsob a forma poskytnutí informace s ohledem na splnění účelu žádosti o poskytnutí informace a její optimální využití. V pochybnostech se využije především formy a způsobu, jež byly využity k podání žádosti.
Ad 7:
Tato zásada řeší otázku žádosti podané nepříslušnému orgánu. V případě, že byla žádost adresována orgánu nebo právnické osobě, které předmětnou informaci nemají k dispozici, může být zvolena různá konstrukce. První alternativa je obdobou řešení v zákoně č. 106/1999 Sb. Druhá alternativa, která je mnohdy praxi bližší, je založena na použití správního řádu. Buď nepříslušný subjekt bude postupovat podle § 20 zákona č. 71/1967 Sb., správní řád nebo žádost nebude postoupena jiným orgánům, resp.právnickým osobám, ale žadatel bude na tuto skutečnost upozorněn a poučen. Druhá alternativa rovněž přesněji odpovídá požadavkům čl. 4 návrhu směrnice ES.

Důležité je rovněž podporovat vzájemnou informovanost úředníků a jejich základní orientace o tom, které subjekty mají příslušné informace k dispozici. V tomto směru by úředníci měli být vzděláváni, popřípadě by měli mít k ruce příručku, ve které otázky příslušnosti k poskytování informací o životním prostředí byly zpracovány. Povinnost orgánů ochrany životního prostředí vzájemně se informovat je též obsažena v kap. XV bod 4 písm. e).

Ad 8:
Tato zásada koresponduje se zásadou šestou, která se týká požadované formy zpřístupnění informace. Umožňuje se v ní, aby povinný subjekt odkázal na jiný veřejně přístupný zdroj této informace ve stanovené lhůtě 7 dnů. I přes tuto skutečnost není vyloučeno, aby informaci zpřístupnil přímo.

Ad 9:
Důvody pro odepření informaci zpřístupnit, obsažené v platné právní úpravě není třeba podstatně měnit. Věcný záměr odpovídá i požadavkům návrhu nové směrnice ES a Aarhuské úmluvy. Nově je stanovena povinnost na základě správního uvážení určit, který zájem v konkrétním případě převažuje, zda zájem na nezveřejnění informace, který může být jak soukromého, tak veřejného charakteru, nebo veřejný zájem na jejím zpřístupnění. Tato povinnost vychází z návrhu nové směrnice a je poněkud diskutabilní vzhledem k obrovské obtížnosti vyložit, co to veřejný zájem je.

Ad 10:
Lhůty k poskytování informací se v zahraničních, resp. mezinárodních právních  úpravách liší. Směrnice ES 90/313/EEC stanoví povinnost na žádost odpovědět co možná nejdříve, nejpozději však do 2 měsíců. Americký zákon FOIA naopak stanoví lhůtu 10 denní opět s možností ji ve složitých případech prodloužit. V našich podmínkách se zdála být vyhovující lhůta 30 denní, která je obecnou lhůtou i pro správní řízení, pokud by k němu v procesu poskytování informací mělo dojít. Vzhledem k tomu, že tato v současnosti platná lhůta pro zpřístupnění environmentálních informací se rozchází se lhůtou stanovenou podle zákona 106/1999 Sb., což bylo často v praxi terčem kritiky, věcný záměr tyto lhůty navrhuje sjednotit.

Pokud jde o případ prodloužené lhůty, subjekt poskytující informaci je povinen žadateli tuto skutečnost bezodkladně oznámit a sdělit důvody pro prodloužení lhůty. Tím je možno zabránit zbytečnému protahování vyřízení žádosti. Navíc jsou taxativně uvedeny důvody pro čerpání prodloužené lhůty.

Pro případ, že žádost byla formulována obecně nebo nesrozumitelně, je v předcházejícím článku stanovena 7 denní lhůta na to, aby příslušný orgán nebo organizace reagovaly stanoveným způsobem.  Avšak další postup, zda bude podána zpřesněná žádost a kdy k tomu dojde, je plně v rukou žadatele. Jelikož se v případě upřesněné žádosti nebude jednat o správní řízení, není účelné tuto otázku řešit za pomoci přerušování či zastavení řízení, ale prostě stanovením počátku běhu nové lhůty na den podání nové žádosti.

Nově je oproti platné právní úpravě navrhováno, aby povinný subjekt vyšel vstříc těm žadatelům, kteří  informace  potřebují k určitému účelu, a to prakticky bez ohledu na stanovené lhůty. Tento požadavek reaguje na příslušné ustanovení navrhované směrnice EC.

Ad 11:
V praxi se mnohdy za účinnosti dnes platného zákona č. 123/1998Sb. stává, že povinný subjekt sice žádosti vyhoví, ale informace jím poskytnutá je vyhýbavá nebo jinak neodpovídá jasně formulované žádosti. Platná právní úprava takovou situaci neřeší.

Ad 12:
Věcný záměr počítá s několika možnostmi, které při vyřizování žádosti o informace mohou nastat. První situace odpovídá bezproblémovému vyřízení žádosti poskytnutím požadovaných informací. 

Druhá možnost počítá s tím, že požadované informace již byly publikovány či jsou jinak veřejně přístupné. Na informace obsažené v  publikacích a jiných zdrojích lze odkázat pouze v případě, že jsou požadovány všeobecně známé a veřejně snadno dostupné informace.

Další možností je, že povinný subjekt požadovanou informaci nemá k dispozici a nebo se žadatel domnívá, že žádost nebyla vyřízena úplně, správně či dostatečně. Tyto nedostatky by zpravidla mohly být odstraněny běžnou komunikací mezi povinnými a oprávněnými subjekty. Přesto věcný záměr v případě nedostatečně vyřízené žádosti umožňuje žadateli využít prostředky ke zjednání nápravy.

Předposlední alternativou je, že se na požadovanou informaci vztahuje některý z důvodů uvedených  v zásadě deváté, pro který nelze informaci zpřístupnit. Žadatelům musí být dána možnost domáhat se zpřístupnění informací - musí mít možnost se odvolat - a to lze pouze proti rozhodnutí. Důležité je, aby veřejnost měla možnost domoci se požadovaných informací i soudní cestou. Z toho důvodu je nutno stanovit, že odmítavá odpověď na žádost o informaci nebo o její doplnění, resp. upřesnění se vydává zásadně ve správním řízení.

Rozhodnutí o odepření zpřístupnit informace musí být vždy řádně odůvodněno (§ 47 zák. č. 71/1967 Sb.) a může být podle správního řádu dále přezkoumáváno. Předpokládá  se i následná možnost přezkoumání rozhodnutí soudem podle občanského soudního řádu na základě žaloby (§ 244 a násl. občanského soudního řádu - zákon č. 99/1963 Sb., ve znění pozdějších změn a doplňků ).

V případě jinak než písemně učiněných žádostí je prokázání počátku běhu lhůty pro poskytnutí nebo odepření informace na žadateli. Rizikem těchto forem dotazů je možná důkazní nouze žadatele. Jejich výhodou je ovšem vysoká operativnost. Rakouské zkušenosti vypovídají o tom, že poskytování ústních a telefonických informací o věcech životního prostředí patří k běžné praxi úřadů.

Pokud je možné utajované skutečnosti z požadovaného souboru informací oddělit, nesmí být poskytnutí zpřístupnitelných informací odepřeno. Žadatel musí být o takovém zásahu při poskytnutí informací uvědoměn a to opět formou rozhodnutí. Tím se sleduje i možnost případného následného přezkoumání aplikace norem stanovících utajení určitých informací v daném konkrétním případě.

Poslední možností je, že povinný subjekt na řádně podanou žádost vůbec nereaguje. Pro tento případ věcný záměr opouští konstrukci presumpce vydaného zamítavého rozhodnutí zavedenou zákonem č. 123/1998 Sb. a zachovanou v zákoně č. 106/1999 Sb. Důvodem pro to je odmítavý a zpochybňující  postoj odborníků ze zemí EU k presumpci zamítavého rozhodnutí. Negativním rysem této konstrukce je dále též skutečnost, že při absenci rozhodnutí a jeho odůvodnění je obtížné formulovat odvolání, v němž obsažené argumenty by měly na důvody rozhodnutí reagovat.

Ad 13:
Nedoporučuje se stanovit úplatnost poskytování informací všeobecně, protože sem spadají případy poskytování informací telefonicky nebo nahlížením do spisů apod. Aby poskytování informací o životním prostředí nezatížilo nadměrně rozpočet orgánů veřejné správy, zvláště v souvislosti s písemným poskytováním informací, navrhuje se možnost žádat náhradu nákladů spojených s kopírováním a popř. s odesláním informací. Rozhodnutí o náhradě nákladů bude ponecháno na úvaze povinného subjektu, v závislosti na rozsahu a komplikovanosti poskytované informace. Obavy ze vzrůstu nákladů správních úřadů by bylo možno v praxi řešit i tak, že žadatelé o poskytnutí informace v písemné formě přiloží ke své žádosti obálku se známkou a zpětnou adresou.

Nově se dále navrhuje, aby žadateli byla předem sdělena výše předpokládaných nákladů na zpřístupnění požadované informace, i když věcný záměr předpokládá, že bude vypracován a zveřejněn ceník těchto služeb.

Ad 14:
Tento článek  uchovává obsah ustanovení § 12 zákona č. 123/1998 Sb. a kromě toho usiluje o to, aby i jiné povinné subjekty sami aktivně zveřejňovaly informace, které mají k dispozici. V souladu s návrhem směrnice ES se pro jejich zveřejňování a rozšiřování preferuje elektronická cesta. Tato nově stanovená povinnost reaguje na vývoj a postupnou všeobecnou dostupnost počítačové techniky. Proto se od účinnosti tohoto zákona předpokládá, že povinné subjekty budou informace o životním prostředí zpracovávat v databázích, které budou veřejnosti přístupné přímo, např. přes Internet. Tím bude naplněn zároveň  požadavek návrhu směrnice, který je obsažen v čl. 7 a v čl. 3 odst. 4.

Uvedená povinnost je navržena jako deklaratorní především z toho důvodu, že nelze obecným zákonem přesně stanovit, který povinný subjekt bude aktivně zveřejňovat konkrétní informace. Z toho důvodu se předpokládá, že rozdělení a  kontrola plnění této agendy by měla být v kompetenci nadřízeného orgánu. Občané si v případě neplnění této povinnosti mohou podat k nadřízenému orgánu stížnost. Dalším možným způsobem je, že povinnost aktivně zveřejňovat určité informace bude stanovena speciálním předpisem, resp. v rámci vymezení působnosti správních úřadů ochrany životního prostředí.

Ad 15:
V souladu s článkem č. 4 je upravena povinnost upozornit obyvatelstvo na hrozící nebezpečí, které vzniklo v důsledku přírodních vlivů či v důsledku lidské činnosti, a poskytnout veřejnosti veškeré informace, které by mohly být využity k ochraně zdraví, majetku a životního prostředí před hrozícím nebezpečím, popř. ke zmírnění nepříznivých následků této události. Jakým způsobem budou tyto informace nejefektivněji rozšiřovány by měla upravit vyhláška MŽP.
Ad 16:
Povinnost zveřejnit seznam povinných subjektů a informací, které mají k dispozici ukládá nejen návrh nové směrnice ES, ale i Aarhuská úmluva. Je to jeden z předpokladů efektivního a bezproblémového fungování procesu zveřejňování informací. K tomu by bylo vhodné zpracovat i prováděcí předpis, který stanoví podrobnosti a který vyžaduje návrh nové směrnice ES.

Ad 17:
V této poslední zásadě jsou uvedena  ustanovení, která by měla být ponechána z platné právní úpravy. 

XIV. EKONOMICKÉ NÁSTROJE EKOLOGICKÉ POLITIKY.

1. Fyzické nebo právnické osoby  jsou povinny platit za znečišťování životního prostředí a za využívání přírodních zdrojů poplatky, odvody a další platby. Výše těchto plateb je závislá na množství a druhu látek znečišťujících složky životního prostředí anebo na typu a míře využití přírodního zdroje, popřípadě na rozsahu způsobené ekologické újmy. Podrobnosti stanoví zvláštní předpisy.

Výši poplatků a způsob jejich placení, stejně jako pravidla pro úplné nebo částečné osvobození od placení poplatků, stanoví zvláštní právní předpis.

2. Poplatky jsou příjmem územního samosprávného celku, na jehož území je znečišťující činnost uskutečňována a jejich využití je vázáno na realizaci opatření ke zlepšení stavu životního prostředí v dotčeném území. Podrobnosti stanoví zvláštní právní předpis. Subjekty, spravující finanční prostředky takto získané, jsou povinny podávat úplné a včasné informace o jejich využití.

3. Fyzické nebo právnické osoby jsou povinny platit za podmínek stanovených zvláštními předpisy ekologické daně. 

4. Pravidla pro úplné nebo částečné osvobození od placení daní či poskytnutí daňových úlev stanoví zvláštní předpisy.

5. Pro realizaci opatření na ochranu životního prostředí mohou být fyzickým nebo právnickým osobám  poskytnuty podpory z veřejných zdrojů. Podpory mohou mít podobu dotací, zvýhodněných půjček či převzetí závazku. 

6. Podpory z veřejných zdrojů nesmí zvýhodňovat určité podniky či průmyslová odvětví a tím narušovat či ohrožovat hospodářskou soutěž.

7. Za účelem financování opatření k ochraně životního prostředí mohou samosprávné celky zřizovat zvláštní fondy. Takovým fondem je Státní fond životního prostředí. Příjmy fondů jsou poplatky, odvody a další finanční prostředky, za podmínek stanovených zvláštními právními předpisy. 

Alternativa I.

8. Fyzická nebo právnická osoba, která provozuje průmyslovou rizikovou činnost, je povinna sjednat pojištění své odpovědnosti za škody na životním prostředí s pojistitelem oprávněným podle zvláštního zákona pokud není stanoveno jiné finanční zajištění  odpovědnosti za ekologickou škodu.

Alternativa II.

8. Fyzická nebo právnická osoba, která provozuje zvlášť rizikovou průmyslovou činnost, je povinna prokázat příslušnému správnímu úřadu formu finančního zajištění úhrady škod v případě vzniku havárie. Podrobnosti stanoví prováděcí předpis.

9. Právnická nebo fyzická osoba při jejíž oprávněné činnosti by mohlo dojít k závažnému ohrožení nebo poškození životního prostředí, je povinna vytvořit, za podmínek stanovených zvláštním právním předpisem, finanční prostředky (zajišťovací fond), k zajištění preventivních, popřípadě nápravných opatření. Zajišťovací fond se podle povahy činnosti vytváří jednorázově před zahájením oprávněné činnost nebo v jejím průběhu.

10. Zvláštní právní předpis vymezí seznam znečišťujících látek, oprávnění k jejichž vypouštění do životního prostředí lze za úplatu zcizit. 

11. V povolení k činnosti, s níž je vypouštění takových látek spojeno, musí být stanoveno maximální přípustné množství znečišťující látky, které může být ze zařízení vypuštěno během jednoho roku, a to na celou povolenou dobu provozu zařízení. Provozovateli zařízení budou vydány emisní poukázky v rozsahu tohoto množství (obchodovatelná emisní povolení), a  to na každý rok provozu zařízení zvlášť.     

12. Provozovatel zařízení může emisní poukázky, které nevyužije zcizit. Nabyvatel takových emisních poukázek je může využít pouze v případě, že je oprávněným provozovatelem zařízení, ze kterého je vypouštění dané škodlivé látky povoleno a jejím vypouštěním nad rámec platného povolení nedojde ke zhoršení životního prostředí. Podmínky a postup pro obchodování s emisními poukázkami upraví zvláštní právní předpis.

Odůvodnění:

Ad 1-2:
Ekonomické řešení ochrany životního prostředí vyžaduje, aby ekologicky negativní externality (znečištění) byly začleněny do výrobních nákladů znečišťovatelů (v mikroekonomické rovině) a do agregovaných ukazatelů charakterizujících výkonnost ekonomiky (v makroekonomické rovině). Tato ”internalizace externalit” se realizuje pomocí širokého rejstříku internalizačních nástrojů ekologické politiky, které přibližují cenovou tvorbu úplným nákladům a zmírňují diferenci mezi soukromými a společenskými náklady. Patří sem především poplatky, daně, subvence, systém zálohování aj. Ekonomické nástroje využívají pro splnění ekologických cílů cenový mechanismus, resp. finančně zatěžují ekologicky negativní aktivity či naopak finančně zvýhodňují ekologicky šetrné chování. Ekonomické nástroje, v ČR především poplatky, plní v závislosti na konkrétní situaci některý z následujících cílů, event. kombinaci těchto cílů:

-	stimulují znečišťovatele ke snížení znečištění,
-	vytvářejí účinný tlak na rozvoj ekologicky šetrných technologií a inovací,
-	vytvářejí dodatečné finanční zdroje pro financování ochrany životního prostředí,
-	výrazně snižují celkový objem nákladů na snížení znečištění,
-	poskytují finanční prostředky pro kompenzaci ekologické újmy způsobené znečišťovatelem jiným subjektům.

Ekonomické nástroje nenahrazují v žádném případě regulaci (přímé administrativní řízení) ale fungují jako její doplněk, umožňující dosáhnout ekologických cílů nákladově nejefektivnějším způsobem. Jsou pokládány za vhodnější nástroj ekologické politiky zejména tam, kde je kladen důraz na prevenci. Mohou být využívány i ve sférách, kde přímá regulace není proveditelná, např. ve vztahu k rozptýleným zdrojům znečištění.

Účelová vázanost finančních prostředků získaných uplatňováním ekonomických nástrojů je především projevem kompenzační funkce těchto nástrojů. Na tomto základě lze účelovou vázanost vymezit na základě územního principu nebo principu složkového, popřípadě obou současně. Základním pravidlem by mělo být, že finanční prostředky takto získané by měly být použity v území, kde ke znečišťující činnosti dochází, respektive, kde se projevují její škodlivé důsledky a k realizaci opatření na zlepšení stavu složky životního prostředí, která je danou činností zejména poškozována.   

Ad 3-4:
V střednědobém časovém horizontu bude vývoj v oblasti ekonomických nástrojů  charakterizován přenesením váhy z poplatků za vypouštění znečišťujících látek do médií prostředí na využití potenciálu daňového systému pro ochranu životního prostřed. Užší integrace ekologické a fiskální politiky může mít některou z následujících podob (či jejich kombinaci):

-	restrukturalizace stávajících daní 
-	zavedení nových ekologických daní 
-	odstranění nebo restrukturalizace daní a podpor, které působí proti ochraně životního prostředí
-	výnosově neutrální ekologická daňová reforma.

I když zákon 212/1992 Sb. o soustavě daní, ve znění pozdějších předpisů, předpokládá zavedení daně k ochraně životního prostředí, tato daň dosud zavedena nebyla. V České republice jsou naopak připravovány první kroky ekologické daňové reformy, které mají podobu návrhu na spotřební daň z elektrické energie a tuhých paliv. Výnosově neutrální ekologická daňová reforma předpokládá, že zdanění ekologicky náročných vstupů do ekonomiky bude kompensováno snížením plošných daní, které zatěžují pracovní sílu. Tím by bylo dosaženo ”dvojího zisku”: daňová úprava by přispěla k ochraně životního prostředí i k řešení problému nezaměstnanosti.

Ad 5-7:
Dotace, zvýhodněné půjčky (tj. půjčky s nižší úrokovou mírou než je běžná úroková míra komerčních bank a s delší dobou splatnosti) či garance patří mezi ekonomické nástroje tzv. pozitivní stimulace. Záruky mohou mít podobu jak státních záruk, které jsou často vyžadovány zejména při poskytnutí zahraničních úvěrů na rozsáhlé ekologické akce, tak záruky Státního fondu životního prostředí. Druhá podoba záruk je dosud málo využívána.

Podle čl. 87 a 88 Smlouvy o založení ES jsou neslučitelné se společným trhem takové státní finanční podpory, které narušují či ohrožují podmínky hospodářské soutěže tím, že zvýhodňují určité podniky nebo průmyslová odvětví a tak ovlivňují obchod mezi členskými státy. Státní pomoc na ochranu životního prostředí může potenciálně mít výše uvedený charakter, protože je adresná a na rozdíl od všeobecně platných opatření, z nichž mají prospěch všechny hospodářské subjekty, může některé subjekty zvýhodnit. Pravidla ES o státní pomoci na ochranu životního prostředí (viz především Community guidelines on State aid for environmental protection z r.1994) se snaží nalézt rovnováhu mezi oprávněným požadavkem nenarušit podmínky hospodářské soutěže na jedné straně a nutností splnit cíle ekologické politiky na straně druhé. Stanoví jednotná kriteria pro posuzování toho, zda jsou jednotlivé typy státní pomoci kompatibilní s čl. 87 Smlouvy o založení ES. Podle výše uvedených pravidel se v určitých případech posuzují i výnosy z poplatků a jiných nástrojů, které vytvářejí svého druhu ”veřejné zdroje”. 

Poskytování státní pomoci na ochranu životního prostředí jak ze státního rozpočtu ČR, tak ze Státního fondu životního prostředí, popřípadě jiných veřejných fondů musí být uvedeno do souladu s těmito pravidly. 

Zákon předpokládám, že finanční prostředky vytvořené prostřednictvím ekonomických nástrojů (poplatky daně), ale i dalšími způsoby (zejména finanční prostředky vybrané formou peněžních sankcí) budou účelově vázány k nápravě ekologické újmy vznikající znečišťující činností. Odpovědnost za jejich využití ponesou obce, kraje a stát. V případě, že si územní samosprávný celek za účelem správy těchto (a dalších) finančních prostředků zřídí zvláštní fond (na úrovni ČR bude tímto fondem Státní fond životního prostředí) poplynou poplatky a další platby přímo do těchto fondů (v opačném případě do obecného rozpočtu ú.s.c.). Použití těchto prostředků bude účelově vázáno a především tyto budou sloužit k financování opatření k ochraně životního pr ostředí.

Ad 8:
Pro likvidaci a kompenzaci důsledků ekologických havárií je z ekonomického hlediska relevantní zajistit jak dostatečný objem finančních prostředků na kompenzaci a nápravu těchto škod, tak jejich rychle mobilizovatelnou podobu. Jen za těchto podmínek bude možné eliminovat riziko dynamického nárůstu škod v důsledku prodlení v likvidaci škod.

Ad 9:
Celá řada činností představuje potenciální nebezpečí vzniku ekologické újmy, které se může projevit při jejich provozu (např. havárie) nebo po jejich ukončení (např. v důsledku neprovedení sanačních prací). Realizace preventivních, popřípadě nápravných opatření je pak zpravidla spojena se značnými finančními nároky, jejichž úhrada musí být dostatečně zajištěna. Mimo ekologické pojištění, které připadá v úvahu zejména v případě havárií, lze rovněž využít institut zajišťovacího fondu, který se dnes již uplatňuje např. ve formě finanční rezervy podle zákona o dopadech (zákona č. 185/2001 Sb.). Zajišťovací fond představuje účelově vázané finanční prostředky, které lze využít pouze k realizaci preventivních ochranných opatření či k zajištění náhradního splnění povinnosti stanovené povinnému subjektu v případě jeho neschopnosti dostát svým závazkům.      

Ad 10-12:
Institut obchodovatelných emisních povolení nabízí možnost ekonomicky efektivním způsobem dosáhnout podstatného snížení množství emisí znečišťujících látek do životního prostředí a současně motivující faktor pro technologický rozvoj. Úspěch systému obchodovatelných emisních povolení závisí na stanovení jeho základních parametrů a zejména na systém administrativních povolení a systému environmentálních standardů, které jeho existenci a řádné fungování podmiňují. Navrhovaný systém vychází myšlenky, že oprávněným emitentům vybraných znečišťujících látek budou vydávány emisní poukázky v rozsahu jejich povolení (pro každý následující rok lze stanovit množství o dané procento menší), a to buď úplatně nebo bezúplatně. V prvním případě by emisní poukázky současně hráli úlohu poplatků za znečišťování životního prostředí. Nevyužité poukázky by jejich držitel mohl nabídnout k odkoupení jiným subjektům k odkoupení. Nový nabyvatel by rozsah takto získaného emisního oprávnění mohl využít nad rámec jemu vydaném povolení (a jeho vlastních emisních poukázek). Takovým vypouštěním by nesmělo dojít ke zhoršení stavu  životního prostředí (zejména lokální znečištění). Nabyvatelem emisních poukázek by se mohly stát i jiné subjekty, např. NGOs nebo stát, kteří by takto snižovali množství disponibilních emisních oprávnění.
Obchodovatelná emisní povolení lze využít i jiným způsobem, např. k omezení přístupu dalšího znečišťovatele, zahájení jehož činnosti by bylo možné teprve po vykoupení potřebného rozsahu emisních oprávnění od existujících znečišťovatelů. 

XV. VEŘEJNÁ SPRÁVA V OCHRANĚ ŽIVOTNÍHO PROSTŘEDÍ

1. Orgány ochrany životního prostředí

Veřejnou správu v ochraně životního prostředí vykonávají:

(a)	správní úřady,
(b)	orgány územní samosprávy,
(c)	osoby, které byly pověřeny výkonem státní správy zákonem, 
(d)	osoby, kterým byl výkon státní správy svěřen na základě zákona.

2 Působnost orgánů samosprávy

Do samostatné působnosti obce v oblasti životního prostředí zejména náleží:

a) v oblasti informací o životním prostředí:
•	shromažďování a zpřístupňování informací o životním prostředí na svém území obyvatelům

b) v oblasti veřejné čistoty a pořádku:
•	zabezpečování čistoty obce,
•	zajišťování údržby a úklidu veřejných prostranství, 
•	péče o veřejnou zeleň

c) v oblasti nakládání s odpady:
•	vytvoření systému  shromažďování, sběru, třídění a odstraňování komunálních odpadů, 
•	zajištění provozu sběrných míst (středisek) pro soustřeďování nebezpečných odpadů z domácností,
•	tvorba a schvalování plánů odpadového hospodářství obce,

d) v oblasti ochrany vod a vodního hospodářství:
•	zásobování obyvatelstva pitnou vodou,
•	odvádění a čistění odpadních vod, které mají původ v činností domácností,

e) v oblasti ochrany ovzduší:
•	zajištění programu zlepšování kvality ovzduší v oblastech s jeho zhoršenou kvalitou.

Do samostatné působnosti kraje v oblasti životního prostředí náleží:

a)	v oblasti informací o životním prostředí:
•	vytváření a provoz základního krajského informačního systému o životním prostředí,

b)	v oblasti nakládání s odpady:
•	tvorba a schvalování plánů odpadového hospodářství kraje.

3. Autorizované osoby

1)	Státní správu na úseku životního prostředí  vykonávají ve vymezeném rozsahu také osoby, kterým je výkon státní správy svěřen na základě zákona (dále jen ”autorizované osoby”).

2)	Autorizovanými osobami se rozumí jak fyzické osoby, tak právnické osoby soukromoprávní povahy, které nevykonávají určitou činnost jako výkon státní správy přímo ze zákona, ale na základě rozhodnutí příslušného úřadu (povolení, autorizace, licence). Typickým příkladem jsou stanice technické kontroly, ověřující plnění emisních požadavků u mobilních zdrojů znečišťování ovzduší, nebo tzv. měřící skupiny podle zákona na ochranu ovzduší, které zajišťují pravidelná kontrolní měření velkých či středních zdrojů znečišťování ovzduší. Patří sem také kategorie osob vyhotovujících posudky podle zákona o posuzování vlivů na životní prostředí. 

3)	Činnost autorizovaných osob v oblasti životního prostředí je regulována takto:

(a)	zavádí se pojem autorizované osoby, kterou se rozumí fyzická osoba nebo právnická osoba soukromého práva, která získala od příslušného správního úřadu oprávnění k výkonu činnosti, která je jinak úkolem státní správy v oblasti životního prostředí,
(b)	autorizovanou osobou může být jen osoba splňující kvalifikační a jiné předpoklady stanovené ve zvláštní části tohoto zákona,
(c)	autorizované osoby lze pověřovat pouze činnostmi v oblasti analýz kvality složek životního prostředí, monitorování životního prostředí a posudkovou činností,
(d)	 oprávnění k výkonu činnosti autorizované osoby může být udělováno vždy jen na určitou dobu, nejdéle však na pět let. Po této době může správní úřad autorizované osobě prodloužit její oprávnění po přezkoumání její kvalifikační způsobilosti. Při neplnění povinností nebo jejich závažném porušení může být oprávnění autorizované osobě odejmuto v řízení před správním úřadem,
(e)	autorizovaná osoba vykonává svou činnost zpravidla živnostenským způsobem a je tak povinna splnit tak všeobecné podmínky provozování činnosti podle živnostenského zákona.

4) Autorizovaná osoba je povinna vykonávat činnost, k níž byla autorizována příslušným správním úřadem tak, aby nedošlo ke střetu zájmu. Nesmí vykonávat autorizovanou činnost pro subjekty, které sama provozuje, nebo jejichž je součástí nebo které majetkově ovládá nebo je jimi majetkově ovládána. Autorizovaná osoba je povinná kdykoliv se podrobit kontrole ve výkonu autorizované činnosti, zejména prověření správnosti použitých postupů, dokumentace o své činnosti, použitých materiálů a přístrojů.

4 Obecné úkoly orgánů ochrany životního prostředí a zásady jejich činnosti

Orgány ochrany životního prostředí:

(a)	zajišťují ochranu životního prostředí v rozsahu a na základě tohoto zákona a dalších právních předpisů na úseku životního prostředí,
(b)	postupují v souladu se základními principy ochrany životního prostředí, především jsou při své činnosti povinny zajišťovat ochranu určité složky nebo užší oblasti ochrany životního prostředí z hlediska potřeb této složky, oblasti a současně z hlediska integrované ochrany životního prostředí, 
(c)	jsou povinny spolupracovat se všemi dotčenými orgány státní správy a samosprávy, a jsou povinny zajistit v případech, kde to vyžaduje charakter rozhodnutí, součinnost těchto orgánů a zajistit soulad postupu v ochraně životního prostředí v rámci své působnosti s postupem jiných orgánů ochrany životního prostředí, 
(d)	kontrolují dodržování tohoto zákona a dalších právních předpisů na úseku životního prostředí a prosazují právo životního prostředí,
(e)	poskytují si vzájemně podklady a informují se o přijatých opatřeních,
(f)	informují veřejnost v rozsahu a za podmínek stanovených tímto zákonem a dalšími právními předpisy včas a úplně o svých opatřeních, týkajících se ochrany životního prostředí, a umožňují jí, aby se mohla k takovým opatřením vyjádřit.

5 Správní úřady ochrany životního prostředí

Ochranu životního prostředí vykonávají tyto správní úřady ochrany životního prostředí:

(a)	Ministerstvo životního prostředí,
(b)	Česká správa ochrany životního prostředí,
(c)	Česká inspekce životního prostředí,
(d)	Správa chráněných území,
(e)	obecní a krajské úřady,
(f)	jiné správní úřady.

Jako poradní orgán vlády se zřizuje u ministerstva životního prostředí Komise pro ochranu životního prostředí a trvale udržitelný rozvoj.

6 Ministerstvo životního prostředí

(a)	je ústředním správním úřadem pro státní environmentální politiku a environmentální plánování, zpracovává a vyhodnocuje Státní politiku životního prostředí a roční zprávy o stavu životního prostředí,
(b)	ve věcech životního prostředí koordinuje k zabezpečení řídící a kontrolní činnosti vlády České republiky postup všech ministerstev a ostatních ústředních správních úřadů České republiky,
(c)	je ústředním správním úřadem pro vodní hospodářství a ochranu vod, pro ochranu ovzduší, pro ochranu přírody a krajiny, pro ochranu zemědělské půdy, pro výkon státní geologické služby, pro ochranu horninového prostředí, včetně ochrany nerostných zdrojů a podzemních vod, pro geologické práce a pro ekologický dohled nad těžbou, pro odpadové hospodářství, pro ochranu životního prostředí před účinky nebezpečných látek a přípravků, pro posuzování vlivu geneticky modifikovaných organismů a produktů na životní prostředí a biologickou rozmanitost, pro prevenci závažných havárií,
(d)	vykonává působnost v oblasti posuzování vlivů činnosti na životní prostředí stanovenou tímto zákonem,
(e)	je odvolacím orgánem proti rozhodnutím vydaným Českou inspekcí životního prostředí a Českým úřadem ochrany životního prostředí,
Alternativa: bod e) vypustit v případě, že oba výše uvedené úřady budou dvoustupňové s odvolacím řízením na svém druhém stupni.
(f)	je ústředním správním úřadem pro myslivost, rybářství a lesní hospodářství v národních parcích,
(g)	zajišťuje vrchní státní dozor ve věcech ŽP,
(h)	zabezpečuje a řídí jednotný informační systém o životním prostředí, včetně plošného monitoringu na celém území České republiky, a to i v návaznosti na mezinárodní dohody,
(i)	spravuje Státní fond ochrany životního prostředí České republiky,
(j)	spolupracuje s orgány Evropské unie a vykonává jejich rozhodnutí ve věcech spadajících do jeho působnosti.

7. Komise pro ochranu životního prostředí a trvale udržitelný rozvoj 

Tato Komise je poradním orgánem vlády nebo příslušného ministerstva pro otázky stanovování standardů, limitů a ukazatelů nezbytných pro řízení kvality životního prostředí, při stanovování požadavků na zařízení, provozy, látky, přípravky a výrobky z hlediska ochrany životního prostředí.
	
Komisi tvoří:

1.	tři zástupci vědy,
2.	čtyři zástupci hospodářských svazů,
3.	tři zástupci krajů a obcí,
4.	čtyři zástupci dotčeného hospodářského odvětví,
5.	tři zástupci nevládních organizací na ochranu životního prostředí.

Za každého člena komise bude ustaven jeden náhradník ze stejné skupiny komisařů. Členy Komise jmenuje na dobu čtyř let ministerstvo pro životní prostředí. Opakované zvolení je nepřípustné. Členové a jejich náhradníci jsou nezávislí a nejsou vázáni žádnými pokyny. Komise si stanoví jednací řád a způsob volby předsedy ze svého středu. Její zasedání jsou veřejná. Zasedání se vždy zúčastní jeden zástupce ministerstva životního prostředí. Komise může vytvářet subkomise pro odborné otázky

Komise přijímá stanoviska, která si musí obstarat vláda nebo příslušné ministerstvo před přijetím jakékoliv obecně závazné úpravy standardů, limitů a ukazatelů nezbytných pro řízení kvality životního prostředí, při stanovování požadavků na zařízení, provozy, látky, přípravky a výrobky z hlediska ochrany životního prostředí.Komise může také vládě nebo příslušnému ministerstvu předkládat návrhy k vydávání či změnám této obecně závazné úpravy.

8 Vrchní státní dozor ve věcech životního prostředí

1)	Vrchním státním dozorem ve věcech životního prostředí se rozumí oprávnění Ministerstva životního prostředí:

a)	dohlížet nad výkonem státní správy v oblasti životního prostředí zajišťované podřízenými i nepodřízenými správními úřady, včetně ústředních orgánů státní správy, nebo orgány krajů při výkonu státní správy (dále jen úřady),
b)	namátkově dozírat zda právnické či fyzické osoby, které mohou při provádění podnikatelské případně jiné hospodářské činnosti významně znečistit nebo nevratně poškodit životní prostředí, dodržují právní předpisy na ochranu životního prostředí a rozhodnutí vydaná na jejich základě.

2.1) Zjistí-li Ministerstvo při výkonu vrchního státního dozoru podle čl. 1a) nedostatky v činnosti úřadů, sepíše o tom záznam, který projedná s vedoucím příslušného úřadu ve vytýkacím řízení. Zjistí-li ministerstvo v pravomocných  správních aktech dozorovaného úřadu porušení zákonů nebo jiných obecně závazných předpisů, vydá příslušnému úřadu neodložitelný podnět k jejich zrušení cestou mimořádných opravných prostředků ve správním řízení nebo žalobou ve veřejném zájmu, lze – li nápravu ještě účinně sjednat.Přitom musí dbát na ochranu práv nabytých v dobré víře.

2.2) Zjistí-li Ministerstvo při výkonu vrchního státního dozoru podle čl. 1b) porušení právních předpisů na úseku ochrany životního prostředí, nařídí příslušnému úřadu, aby sjednal nápravu závadného stavu v mezích své působnosti (např. uložením nápravného opatření, uložením pokuty apod.).

2.3) Pokud vedoucí úřadu příslušného podle 2.1 nebo 2.2 nevyhoví podnětu ministerstva nebo nesjedná nápravu zásadného stavu, může být pokutován ministerstvem až do výše 100.000 Kč.

3) Zjistí-li ministerstvo při výkonu vrchního státního dozoru, že dochází k takovému porušení právních předpisů, které znamená vážné poškození nebo bezprostřední hrozbu vážného poškození životního prostředí, může za účelem jejího odstranění, převzít jakékoliv kompetence, které jsou jinak vyhrazeny jinému orgánu vykonávajícímu státní správu podle zvláštních předpisů.

4)	Zaměstnanci ministerstva jsou oprávněni při výkonu vrchního státního dozoru:

a)	v nezbytně nutném rozsahu vstupovat, popř. vjíždět na cizí pozemky a také vstupovat do cizích objektů užívaných pro podnikatelskou činnost, popř. jinou hospodářskou činnost, pokud k tomu není třeba povolení podle zvláštních právních předpisů,
b)	požadovat potřebné doklady, údaje a písemná nebo ústní vysvětlení, týkající se předmětu vrchního státního dozoru; dozorovaný subjekt je povinen požadované doklady, údaje a vysvětlení poskytnout a v potřebném rozsahu při provádění vrchního státního dozoru spolupracovat.

Zaměstnanci ministerstva jsou při výkonu vrchního státního dozoru povinni:

a)	vykázat se při výkonu činnosti průkazem ministerstva,
b)	před vstupem do cizích objektů informovat provozovatele.

Za škodu způsobenou při výkonu vrchního státního dozoru odpovídá stát; této odpovědnosti se nemůže zprostit. 

9 Česká Správa ochrany životního prostředí

1) Zřízení České Správy ochrany životního prostředí

Zřizuje se Česká Správa ochrany životního prostředí (dále jen ”Správa”) jako správní úřad pro integrovanou ochranu životního prostředí a zároveň pro zajištění vybraných odborných činností na úseku životního prostředí.

2) Působnost Správy:

Správa je příslušná k rozhodování podle zvláštní části tohoto zákona v těchto věcech:

Alternativa I
(a)	integrované prevence a omezování znečišťování (IPPC),
(b)	posuzování vlivů na životní prostředí,
(c)	předcházení průmyslovým haváriím,
(d)	chemických látek a přípravků, 
(e)	dovozu a vývozu odpadů,
(f)	nakládání s nebezpečnými a zvláště nebezpečnými odpady, 
(g)	ochrany ovzduší, pokud jde o zvláště velké a velké zdroje znečištění ovzduší,
(h)	ochrany ozónové vrstvy Země
(i)	nakládání s geneticky modifikovanými organismy.

Alternativa II

Jako alternativa I, bez IPPC.

3) Odborné úkoly Správy:

Správa zejména zajišťuje:

a.	sledování a vyhodnocování stavu životního prostředí, včetně vedení jednotného informačního systému v životním prostředí,
b.	imisní monitoring ovzduší a vod, pokud to není povinností znečišťovatelů životního prostředí,
c.	podporu výkonu státní správy MŽP a krajských úřadů v oblasti ochrany ovzduší, ochrany vod, nakládání s odpady, chemickými látkami a geneticky modifikovanými organismy,
d.	mezinárodní spolupráci v oblasti ochrany životního prostředí, není-li tato svěřena ministerstvu životního prostředí.

5)	Organizační uspořádání Správy:

Správa se člení na ředitelství Správy a oblastní pobočky Správy. V čele Správy je ústřední ředitel, kterého jmenuje a odvolává ministr životního prostředí. V čele oblastní pobočky Správy je ředitel, kterého jmenuje a odvolává ústřední ředitel Správy.

Ředitelství Správy zřizuje a řídí oblastní pobočky.
5) Dvoustupňové rozhodování Správy

Pokud věc náleží do působnosti Správy, rozhoduje v prvním stupni ředitel oblastní pobočky nebo jím pověřený zaměstnanec z oblastní pobočky. V odvolacím řízení rozhoduje ústřední ředitel nebo jim pověřená zaměstnanec z ředitelství Správy.

Alternativa:
Tento odstavec vypustit

6) Vztah Správy k jiným orgánům ochrany životního prostředí   

Správa spolupracuje s jinými správními úřady a institucemi, které působí na úseku ochrany životního prostředí. Těmto orgánům, institucím i veřejnosti poskytuje své poznatky, svá zjištění i podklady pro učiněná rozhodnutí.V rozsahu své věcné  působnosti poskytuje krajským úřadům odborné podklady a informace pro výkon státní správy ve věcech ochrany životního prostředí 

10. Česká inspekce životního prostředí 

1) Zřízení Inspekce

Zřizuje se Česká inspekce životního prostředí (dále jen Inspekce) jako jednotný orgán prosazování práva životního prostředí s celostátní působností.Inspekce je správní úřad.

2) Předmět činnosti Inspekce a její věcná působnost

Inspekce:
a)	vykonává státní dozor ve věcech ochrany životního prostředí v rozsahu uvedeném ve zvláštní části tohoto zákona.
b)	vykonává dozor nad dodržováním zákonů, ostatních právních předpisů o ochraně životního prostředí, rozhodnutí a opatření, vydaných na jejich základě, včetně integrovaných povolení, veřejnoprávních smluv jakož i závazků, plynoucích z mezinárodních smluv;

c)	vykonává další činnosti, které vedou k dodržování povinností vyplývajících z předpisů práva životního prostředí, zejména také závazků plynoucích z účasti na systému řízení podniků a auditu z hlediska ochrany životního prostředí;

d)	podílí se na zajišťování vrchního státního dozoru vykonávaného Ministerstvem životního prostředí;

e)	účastní se mezinárodní spolupráce , včetně spolupráce přeshraniční zaměřené na plnění závazků vyplývajících z mezinárodních dohod na úseku ochrany životního prostředí.

Nestanoví-li tento zákon jinak, řídí se výkon kontrolní činnosti zákonem o státní kontrole.

Alternativa: tuto větu vypustit

3) Organizační uspořádání Inspekce

V čele Inspekce stojí vedoucí úřadu (ředitel), kterého jmenuje a odvolává ministr životního prostředí.

Poradním orgánem vedoucího úřadu (ředitele) je skupina nezávislých odborníků, kterou jmenuje vedoucí úřadu (ředitel). Členy této skupiny jsou zejména zástupci odborných organizací působících na úseku ochrany životního prostředí, vysokých škol, AV ČR a nevládních organizací.
V rámci ústředního ředitelství působí oddělení evidence a analytiky (vyhodnocování). Vlastní analytiky mají i oblastní inspektoráty.

Územně se Inspekce člení na ústřední ředitelství se sídlem v Praze a na oblastní inspektoráty. Organizační uspořádání Inspekce upravuje statut, který schvaluje ministr životního prostředí.

3.1) Dvoustupňové rozhodování Inspekce

Pokud věc náleží do působnosti Inspekce, rozhoduje v prvním stupni vedoucí oblastního inspektorátu nebo jím pověřený zaměstnanec z oblastního inspektorátu. V odvolacím řízení rozhoduje ředitel Inspekce nebo jim pověřená zaměstnanec z ředitelství Inspekce.

Alternativa:
Tento odstavec vypustit

4) Činnost inspekce

4.1) Úkoly inspekce plní inspektoři. Prokazují se při výkonu dozorové činnosti průkazem Inspekce, který je dokladem o jejich pověření k výkonu dozorové činnosti. Inspektor je při výkonu dozorové činnosti veřejným činitelem.Inspektoři jsou oprávněni nosit při výkonu povinností vyplývajících z pracovního poměru stejnokroj se státním znakem a služebním označením.

4.2) Inspektoři jsou oprávněni

a)	v nezbytném rozsahu vstupovat, popřípadě vjíždět na cizí pozemky a vstupovat do cizích objektů užívaných k podnikání nebo provozování jiné hospodářské činnosti, pokud k tomu není nutné povolení podle zvláštních předpisů. Za škodu při tom způsobenou odpovídá stát, který se této odpovědnosti nemůže zprostit;
b)	požadovat na dozorovaných osobách, aby ve stanovených lhůtách předložily originální doklady a další písemnosti, záznamy dat na paměťových médiích prostředků výpočetní techniky, písemná nebo ústní vysvětlení týkající se předmětu dozoru a nezbytnou organizační a materiální pomoc při fyzické kontrole;
c)	seznamovat se s utajovanými skutečnostmi, prokáží-li se osvědčením pro příslušný stupeň utajení těchto skutečností vydaným podle zvláštních předpisů;
d)	pro účely dalších řízení a v zájmu zajištění důkazů zajišťovat originály dokladů uvedených pod písm. b) a protiprávně držené exempláře ohrožených druhů živočichů a rostlin; jejich převzetí musí kontrolované osobě písemně potvrdit a ponechat jí kopie převzatých dokumentů;
e)	požadovat, aby dozorované osoby podaly ve stanovené lhůtě písemnou zprávu o odstranění zjištěných nedostatků;
f)	v případech stanovených tímto zákonem a zákonem o státní kontrole ukládat pořádkové pokuty;
g)	používat telekomunikační zařízení kontrolovaných osob v případech, kdy je jejich použití nezbytné pro zabezpečení kontroly a opatření přijímaných v souvislosti s dozorem;
h)	provádět vlastní šetření např. formou měření, odběrem vzorků, pořizováním audiovizuálních záznamů apod.

4.3)Povinnosti inspektorů

Inspektoři jsou povinni:

a)	zjistit při výkonu dozoru skutečný stav věci;
b)	prokázat dozorová zjištění doklady, rozbory a analýzou provedených měření, odebraných vzorků apod.;
c)	v případech plánovaných dozorových akcí informovat kontrolovanou osobu o datu a hodině zahájení kontroly;
d)	před vstupem do cizího objektu informovat provozovatele a předložit mu průkaz Inspekce, pokud z okolností dozoru nevyplývá nutnost provést dozor neohlášený;
e)	při neohlášené dozorové akci informovat v okamžiku vstupu do kontrolovaného objektu osobu, které v době výkonu dozoru za daný objekt a jeho provoz odpovídá. Oznámení o neohlášeném dozoru je třeba dát bezodkladně na vědomí provozovateli zařízení/objektu;
f)	šetřit práva a právem chráněné zájmy dozorovaných osob;
g)	předat neprodleně převzaté dokumenty dozorované osobě, pominou-li důvody jejich převzetí;
h)	zajistit řádnou ochranu odebraných originální dokumentů proti jejich ztrátě, zničení, poškození nebo zneužití;
i)	zajistit řádnou ochranu odebraných exemplářů ohrožených druhů rostlin a živočichů proti jejich poškození nebo úhynu;
j)	pořizovat o výsledcích dozoru protokol;
k)	zachovávat mlčenlivost o skutečnostech, o kterých se dozvěděli v souvislosti s výkonem své činnosti, pokud zvláštní zákon nestanoví jinak;

4.4) Výkon státního dozoru

Inspekce provádí plánované nebo operativní dozorové akce.

Dozorové akce vycházejí:

a)	z plánů dozorové činnosti Inspekce;
b)	z dožádání a podnětů jiných orgánů veřejné správy;
c)	z podnětu právnických a fyzických osob;
d)	z výsledků předchozí dozorové činnosti Inspekce.

Plán dozorové činnosti se skládá z programů, které se zaměřují na oblasti životního prostředí nebo na osoby, u kterých byly v minulosti zjištěny závažné nebo opakované nedostatky. Programy dozoru provádějí buď jednotliví inspektoři nebo jejich skupiny, a to v rámci jednoho inspektorátu nebo několika inspektorátů společně. Bližší podmínky upravuje Statut inspekce.

4.5) Analytická činnost inspekce

Inspekce při své činnosti shromažďuje, vyhodnocuje a zobecňuje informace získané při dozorové činnosti.

Údaje a informace takto získané slouží zejména:
a)	ke zpracování programů dozorové činnosti;
b)	k předkládání návrhů ministerstvu na změny právní úpravy;
c)	k podávání zpráv Ministerstvu životního prostředí;
d)	k podávání zprávy orgánům, které vydaly kontrolovaná povolení;
e)	k podávání zpráv veřejnosti;
f)	podávání zpráv orgánům Evropské unie (zpravidla prostřednictvím MŽP);

4.6) Ukládání sankcí

Inspekce je oprávněna ukládat:

a) pořádkové pokuty

Za maření výkonu dozoru lze uložit pořádkovou pokutu až do výše 100 000 Kč podnikateli, pokud se dozorová činnost týká jeho podnikatelské činnosti, až do výše 50 000 Kč osobám, které jsou statutárním orgánem, členy statutárního orgánu nebo osobami, jejichž povinností je zajišťovat řádné provozování podnikatelské činnosti podle zvláštního zákona, nebo až do výše 10 000 Kč ostatním osobám v objektu podrobovaném dozoru. 
Pořádkovou pokutu lze ukládat opakovaně, jestliže součinnost nebyla poskytnuta ani v dodatečně určené přiměřené lhůtě.

b) ostatní pokuty
Za porušení povinností o ochraně životního prostředí Inspekce ukládá pokuty podle obecné nebo zvláštní části tohoto zákona, popř. podle jiných právních předpisů.

11 Správa chráněných území

1) Správa chráněných území (dále jen ”Správa”) se zřizuje jako správní úřad k výkonu státní správy a k plnění odborných úkolů ochrany přírody a krajiny na území národních parků a chráněných krajinných oblastí, včetně ochranných pásem těchto území, a dále na území národních přírodních rezervací a národních přírodních památek a ochranných pásem těchto území a na územích zařazených do soustavy NATURA 2000.

2) Správa se člení na ústředí Správy (dále jen ”ústředí”) a územní správy jednotlivých národních parků a chráněných krajinných oblastí (dále jen ”územní správy”). V čele Správy je ústřední ředitel, kterého jmenuje a odvolává ministr životního prostředí. V čele územní správy je ředitel, kterého jmenuje a odvolává ústřední ředitel.

3) Ústředí vykonává tuto působnost:

(a)	řídí územní správy, 
(b)	rozhoduje o odvoláních proti rozhodnutím územních správ,
(c)	schvaluje plány péče o zvláště chráněná území,
(d)	uděluje výjimky z podmínek ochrany přírody a krajiny ve zvláště chráněných územích, 
(e)	vydává návštěvní řády zvláště chráněných území,
(f)	vyhlašuje přírodní rezervace a přírodní památky a stanovuje jejich bližší ochranné podmínky,
(g)	vykonává další činnosti svěřené mu statutem vydávaným ministerstvem životního prostředí.

4) Územní správám náleží tato působnost:

(a)	vykonávají státní ochranu přírody na území chráněného území, která jinak náleží obecním úřadům II. a III. stupně,
(b)	vykonávají působnost svěřenou jinak obecním úřadům na úseku rybářství, myslivosti, státní správy lesů a zemědělského půdního fondu na území národních parků a jejich ochranných pásem,
(c)	vykonávají také státní správu v ochraně přírody a krajiny na území národních přírodních rezervací, národních přírodních památek  a ochranných pásem těchto zvláště chráněných území a na územích v soustavě NATURA 2000, 
(d)	zpracovávají návrhy plánů péče o příslušné chráněné území,
(e)	zpracovávají návrhy zonace chráněného území,
(f)	zpracovávají podklady pro udělování výjimek z podmínek ochrany přírody a krajiny,
(g)	vedou výpisy z ústředního seznamu ochrany přírody,
(h)	ukládají pokuty za přestupky a protiprávní jednání podle zákona o ochraně přírody a krajiny pro příslušné chráněné území,
(i)	plní na územích chráněných zvláště úkoly nadřízeného orgánu ve správním řízení vůči obecním úřadům na úseku ochrany přírody a krajiny.

5) Správa plní úkoly odborné organizace ochrany přírody; přitom zejména provádí potřebné inventarizační přírodovědné průzkumy, dokumentaci a šetření v ochraně přírody, spolupracuje s výzkumnými a vědeckými pracovišti a zajišťuje informační a kulturně výchovnou činnost a vykonává právo hospodaření v lesích ve státním vlastnictví na území národních parků a národních přírodních rezervací, národních přírodních památek a jejich vymezených ochranných pásem, popřípadě k jiném státnímu majetku, který jí byl svěřen.

12 Obecní a krajské úřady 

1) Státní správa životního prostředí na krajských a obecních úřadech

Státní správu na úseku životního prostředí dále vykonávají:

a.	krajské úřady,
b.	pověřené obecní úřady s rozšířenou působností,
c.	pověřené obecní úřady,
d.	obecní úřady
e.	
2) Dělba působnosti mezi krajskými a obecními úřady

Krajské úřady i obecní úřady různých stupňů vykonávají státní správu na úseku životního prostředí tam, kde to stanoví zvláštní část tohoto zákona, popř. kde to stanoví jiné právní předpisy.

13 Jiné správní úřady

Veřejnou správu životního prostředí vykonávají i jiné úřady, které nejsou přímo či metodicky podřízeny Ministerstvu životního prostředí, stanoví-li tak zákon. Přitom spolupracují s úřady uvedenými v čl. XV.5 písm. a)-e). (př. Ministerstvo zdravotnictví, Ministerstvo zemědělství, Ministerstvo dopravy, Ministerstvo průmyslu a obchodu, Ministerstvo pro místní rozvoj a jejich složky či inspekční a dozorové orgány působící na regionální úrovni, hygienické stanice, dále Státní úřad pro jadernou bezpečnost, Český báňský úřad, celní orgány, policie). 

Odůvodnění

Ad 1:
Hlavní část veřejné správy na úseku  životního prostředí vykonávají správní úřady působící jak na centrální úrovni, tak na úrovni regionální či místní a orgány samosprávy (jak v rámci přenesené tak i samostatné působnosti). Vedle toho jsou úkoly pověřeny zákonem i jiné právnické a fyzické osoby.

Konstatujeme, že dosavadní systém orgánů státní správy a výkonu odborné činnosti na jednotlivých úsecích ochrany životního prostředí i životního prostředí jako celku nepovažujeme za správný ani dostatečný. Za největší deficit přitom považujeme neexistenci úřadu (agentury) s celorepublikovou působností a kompetencemi v nejdůležitějších (”evropských”) záležitostech ochrany ŽP.  Z toho důvodu navrhujeme provedení změn, dále uvedených (viz zejména  čl. XV.9)..

Pokud jde o rozlišování osob k výkonu státní správy na osoby pověřené zákonem a na druhé straně osoby pověřené ”na základě zákona”, jde nesporně o dvě odlišné kategorie, které uvádíme zvláště. Zatímco u osob pověřených přímo zákonem musí být tyto uvedeny přímo v zákoně (např. obce nebo kraje), vymezení okruhu osob, jimž byl výkon státní správy svěřen na základě zákona, má povahu individuálního správního aktu. Blíže viz též odůvodnění k části 3.

Ad 2: 
V textu této zásady je výslovně upraven okruh tzv. samostatné působnosti (samosprávy) obcí a krajů, který považujeme pouze za základní. Jeho další rozvíjení je žádoucí. Při formulaci rozsahu výkonu státní správy ve zvláštní části zákona bude vždy výslovně uvedeno, kdy jde o výkon státní správy, bez tohoto uvedení by se totiž  jednalo o výkon samosprávy. 

Ad 3 odst. 1)-3):
Za oblast vyžadující přiměřenou podporu, ale i přiměřenou regulaci považujeme plnění úkolů veřejné správy osobami soukromého práva. Jde o výkon státní správy na základě zákona.

Při ochraně životního prostředí se tento institut již aplikuje, např. v činnosti ”měřících skupin”, které podle zákona na ochranu ovzduší zajišťují měření emisí, v případě ”technických stanic měření emisí motorových vozidel” nebo osob působících jako autorizovaní experti či znalci podle odpadového zákona či zákona o posuzování vlivu na životním prostředí.

V našich dosavadních podmínkách je tato oblast upravena dosud příliš torzovitě, a proto se navrhuje alespoň rámcová právní úprava na tomto místě. Především je třeba zajistit takový model výkonu této činnosti, který zabrání střetům zájmů, nízké úrovni prováděných služeb či dokonce korupci (viz bod 4.).

Ad 3 odst. 4):
Výkon činností prováděný autorizovanou osobou musí být objektivní, věcně správný a dokladovatelný. Za největší problém pro zajištění těchto atributů  lze označit případný střet zájmů autorizované osoby s osobou kontrolovanou. Proto se navrhují výše uvedená pravidla, která mají preventivní charakter a mají nežádoucímu střetu zájmů zabránit.

Ad 4:
Zákon v obecné části vymezuje základní zásady a principy ochrany životního prostředí. Zvláštní část zákona nebo zvláštní právní předpis pak vymezí působnost jednotlivých orgánů OŽP na úseku jednotlivých složek životního prostředí.
V obecné části kodexu  není možné taxativně stanovit působnosti všech orgánů životního prostředí, proto se v článku XV.4. vytyčují jen požadavky principiální. Ačkoliv se některé z uvedených úkolů mohou jevit jako deklaratorní, máme za to, že je třeba zajistit jejich úpravu. Interpretační význam má povinnost uvedená v písmenu b) tohoto článku. I tak zdánlivá ”maličkost”, jako je povinnost spolupráce mezi orgány státní správy si zaslouží výslovné ustanovení, neboť v současně platném řádu obdobné ustanovení nenalezneme (zrušeno se zánikem předpisů o působnosti federálních orgánů). V paragrafovém znění zákona si samozřejmě tento i další princip vyžádá podrobnější a precizní rozvedení.

Ad 5:
Veřejná správa na úseku životního prostředí bude organizována hierarchicky tak, že ministerstvo bude plnit úkoly ústředního správního úřadu a bude zajišťovat mezinárodní spolupráci, v rovině přenesené působnosti mu budou podřízeny krajské úřady a jim obecní úřady. Do soustavy orgánů ochrany životního prostředí je nutno dále počítat se specializovanými úřady. Navrhuje se nově zřídit Českou Správu ochrany životního prostředí. Zároveň se navrhuje nová právní úprava postavení České inspekce životního prostředí, jakožto orgánu, jehož výlučným posláním je dozorová a inspekční činnost. Na zvláště chráněných územích by pak měly být dosavadní správy národních parků a správy chráněných krajinných oblastí sloučeny do jednotné instituce s postavením správního úřadu pod názvem Správa chráněných území. Postavení Komise pro ochranu životního prostředí a trvale udržitelný rozvoj je blíže upraveno v čl. XV.7.

Ad 6:
	Působnost Ministerstva životního prostředí považujeme za jednu z nejdůležitějších otázek výkonu státní správy v oblasti životního prostředí. Dosud je rozptýlena v mnoha předpisech na jedné straně a ”generalizována” v platném zákoně o kompetencích ministerstev na straně druhé. Naším cílem není v této fázi hledat jakousi rovnováhu mezi obecným vymezením působnosti ministerstva dle kompetenčního zákona a jeho úplnou působností podle zákonů složkových. Cílem je poukázat na nutnost návratu některých ztracených či chybějících kompetencí. V tomto smyslu jde především o působnost na úseku vodního hospodářství, jejichž umístění na ministerstvo zemědělství považujeme za nešťastné a nesprávné.

	Oblast vodního hospodářství si zaslouží větší pozornosti jako dlouhodobě sporná kompetenční oblast. Integrovaný přístup k ochraně životního prostředí vyžaduje především tzv. integrované povolování (viz kapitolu VII kodexu ”Povolování”), při kterém se bere ohled na vlivy činností a provozů jak na vody, tak ovzduší, odpady i další environmentální média. Roztříštění kompetencí na vrcholové úrovni státní správy by jenom byrokratizovalo a komplikovalo tuto integraci.

Ad 7:
Dosavadní způsob přijímání takových klíčových právních dokumentů z oblasti ochrany životního prostředí, kterými nepochybně jsou ukazatele a standardy kvality ŽP vydávané jako právní předpisy, je neuspokojivý. Není stanovená žádná specifická procedura k jejich projednání okruhem zainteresovaných i odborně a vědecky způsobilých osob. Navrhovaný způsob - tedy jejich projednávání v Komisi – tuto mezeru v dosavadních právních předpisech překonává.

Ad 8 odst. 1):
Vrchní státní dozor Ministerstva životního prostředí je dosud jen částečně a problematicky naplňovanou kompetencí. Jednou z příčin je heterogenní právní úprava tohoto institutu v nynějším právním řádu. Jeho právní úprava přijímaná v jednotlivých složkových zákonech v letech 1991 – 2001 (nejprve v zákoně na ochranu ovzduší, naposledy v zákoně o geneticky modifikovaných organismech) je bezdůvodně rozdílná. Neujasněná je ovšem i samotná teoretická koncepce tohoto institutu. Zatímco některé platné předpisy i část jurisprudence se domnívá, že by mělo jíž vlastně jen o dohled nad správními úřady, jiné názory i platné předpisy přisvědčují širšímu záběru výkonu tohoto typu dozoru – tj. obecně nad občanskou společností (všemi subjekty práv a povinností). Proti příliš širokému uplatňování této kompetence na druhé straně  svědčí částečně i ten fakt, že v resortu MŽP působí specializovaná dozorová složka – Česká inspekce životního prostředí – vybavená nemalými pravomocemi i s personálními a materiálními předpoklady.Specializované dozorové složky s přímou či nepřímou ingerencí do záležitostí životního prostředí působí ostatně i v jiných vládních rezortech  (např.SÚJB). Nebezpečné může být nadměrné rozvíjení tohoto institutu v praxi ministerstva i z toho důvodu, že stále existují představy a tlaky některých zájmových i politických skupin, že tato (tj. dozorová) činnost je jedinou, kterou by mělo mít MŽP k dispozici, jeho ostatní kompetence by se měly zrušit! 

Má-li se přesto v určitém znění institut vrchního státního dozoru zavést a prosadit, měl by být prioritně zaměřen tak, aby vyplňoval místa dosud kompetenčně nepokrytá nebo slabá. Takovým místem bezesporu je případný dohled MŽP nad jinými správními úřady a to nejen těmi, které řídí. Vrchní státní dozor, má-li mít smysl, musí být též nástrojem koordinace činnosti jiných správních úřadů. Pokud bude využíván i jako nástroj kontroly jiných subjektů (občanské společnosti - především hospodářských subjektů - mělo by se ho užívat jako ”šafránu”, tedy jen ve zvláště závažných případech, kam nelze dosáhnout prostřednictvím dozoru běžného.

Příliš široké pojetí dohledu v rámci vrchního státního dozoru může být kontraproduktivní. Kontrolovat každý úřad či každý subjekt v ČR v rámci vrchního státního dozoru je nemožné. Proto návrh počítá s omezením dohledu na správní úřady a orgány krajů. Orgány obcí nebo tzv. autorizované subjekty (viz výše) budou dozorovat jiné státní orgány.

Ad 8 odst. 2.1)-2.3):
Způsob nápravy či odstranění zjištěných závad v rámci vrchního státního dozoru je dalším kritickým místem tohoto institutu. Dosavadní vágní či torzovitá ba i absentující úprava ”sjednávání nápravy” při realizaci vrchního státního dozoru jen vyjadřují rozpaky, kterým směrem se vlastně vydat.

Náš návrh je srozumitelný a jasný, opírá se o zavedené instrumenty správního řádu.V případě možnosti tzv. žaloby ve veřejném zájmu vychází z navrhované (vládou již schválené) verze soudního řádu správního.

Možnost individuální pokuty odpovědnému vedoucímu funkcionáři, jehož úřad je ve věci nečinný se ukazuje jako adekvátní i účinný nástroj. Sankcionování úřadu jako takového by totiž k nápravě nevedlo .- pokuta by byla hrazena z rozpočtu úřadu do státního rozpočtu (tedy ze stejného finančního zdroje).

Ad 8 odst. 3):
Aby se předešlo ”bezzubosti” vrchního státního dozoru v mimořádně závažných případech, navrhuje se možnost atrakce kompetencí na ministerstvo, které jinak náleží většinou správnímu úřadu (např. České inspekci životního prostředí) nebo např. krajskému úřadu při výkonu státní správy. Jedině tímto, byť poněkud univerzálním nástrojem, lze dosáhnout možnosti volby právních nástrojů podle přiměřenosti. Někdy tak může být přiměřeným zásahem omezení či zastavení provozu podniku, jindy odnětí povolení, zrušení rozhodnutí, uložení nápravných opatření apod.

Ad 8 odst. 4):
Bez určité ingerence do jinak chráněných práv či zájmů druhých osob umožňující nezbytné vstupy a vjezdy na cizí pozemky a do cizích budov se výkon vrchního státního dozoru neobejde. Zásada počítá i s absolutní objektivní odpovědností za případné škody během dozoru způsobenými orgány státu.

Ad 9 odst. 1)-4):
Správa ochrany životního prostředí  dosud neexistuje, přesto však její vytvoření nevyžaduje zvláště vysokých nákladů. V první fázi by vznikla spojením dnešního Českého ekologického ústavu, Výzkumného ústavu vodohospodářského TGM a Českého hydrometeorologického ústavu a dnešních územních pracovišť ministerstva životního prostředí. Jejím cílem by byla skutečně integrovaná ochrana životního prostředí, především v oblasti ovzduší, vody, odpadů a průmyslové ekologie. V určitém rozsahu by měla být pověřena rozhodovací, zejména povolovací, činností. Z tohoto důvodu se o ní hovoří jako o správním úřadu. Mimo to by měla vykonávat působnost orgánu ochrany životního prostředí na úseku posuzování vlivů na životní prostředí, kterou upravuje kap. V. tohoto zákona.

Ad 9 odst. 5):
Navrhuje se dvouinstanční uspořádání Správy. Jeho přínos spočívá v tom, že ministerstvo nebude zatěžováno přímým výkonem rozhodovací agendy a bude se lépe moci soustředit na úkoly koncepční, legislativní, plánovací apod.Tento model je zvláště aktuální, pokud by došlo ke zrušení dnešních územních pracovišť MŽP. Jeho další výhodou je i zvýšená odpovědnost při prvoinstančním rozhodování jako základu výkonu státní správy. Ta spočívá v tom, že případnému soudnímu přezkumu budou podrobena rozhodnutí  téže instituce a nikoliv instituce odlišné ( v tomto případě MŽP). Totéž se bude týkat eventuálních náhrad škod z nesprávného či nezákonného úředního postupu. Nemusí přitom vzniknout obavy z obtížného odstraňování chybných či nezákonných rozhodnutí – tomu budou m.j. bránit i právní tribunály (viz výše).

Ad 9 odst. 6):
Neexistence právní úpravy stanovící obecnou povinnost spolupráce mezi orgány státní správy je důvodem pro zařazení tohoto ustanovení (byla již zmíněna výše). Nejde přitom o záležitost banální či druhořadou. Naopak. Úspěšné plnění úkolů Správy si nelze představit bez zvláště upravené povinnosti tohoto druhu. 

Zvláště důležitý bude vztah Správy ke krajským úřadům, které vznikají bez potřebného odborného zázemí.

Ad 10 odst. 1):
Ochrana životního prostředí představuje relativně novou činnost státu. Předmět právní ochrany životního prostředí přitom zahrnuje celou biosféru. Biosféra je jednotný celek, který má povahu veřejného statku, jehož zachování v příznivém stavu je prioritním veřejným zájmem.Proto rozmanité formy porušování předpisů o ochraně životního prostředí vyžadují,aby postupy zajišťující prosazování práva byly uplatňovány koordinovaně a jednotně na celém území státu. To může zajistit jen centrálně řízená instituce, jako je Inspekce životního prostředí.

Ad 10 odst. 2):
Základním úkolem Inspekce je kontrola dodržování povinností, vyplývající pro adresáty veřejnoprávních vztahů především ze zákonů a odvozených právních předpisů. Dozorová činnost zahrnuje rovněž dozor nad dodržováním podmínek obsažených v povoleních, vydaných na základě právních předpisů se zvláštním zřetelem k integrovaným povolením. Dozorová činnost zahrnuje i dozor nad dodržováním opatření, uložených jinými orgány veřejné správy ochrany životního prostředí nebo inspekcí samou v rámci jejich kompetencí. Předmětem dozoru je rovněž dodržování závazků nestátních subjektů veřejnoprávních smluv, uzavíraných k dobrovolné ochraně životního prostředí nad rámec právních předpisů.

Inspekce bude vykonávat věcné působnosti v oblasti ochrany ovzduší, ochrany ozónové vrstvy Země, ochrany vod, odpadového hospodářství, nakládání s chemickými látkami a přípravky, ochrany před haváriemi, ochrany přírody a krajiny, ochrany lesa a hospodaření v lese, geneticky modifikovaných organismů,  ochrany půdy, ekologického dohledu nad těžbou, integrované ochrany životního prostředí/integrovaných povolení, ochrany před hlukem, případně i v dalších oblastech podle zvláštní části tohoto zákona či jiných právních předpisů a v jejich rozsahu.

Ad 10 osdt. 3):
Inspekce jako orgán státního dozoru musí stát mimo ostatní systém veřejné správy resortu ochrany životního prostředí a být přímo podřízena jen politicky odpovědnému nositeli státní moci v resortu, tj. ministrovi životního prostředí. Proto je řízena ředitelem/vedoucím úřadu, kterého jmenuje ministr životního prostředí.Poradním orgánem vedoucího úřadu je skupina nezávislých odborníků, jejímiž členy jsou zejména zástupci akademické obce a nevládních organizací. Posláním poradního orgánu je napomáhat při tvorbě koncepce činnosti. 
Analytická činnost má v práci Inspekce podstatný význam. Proto je třeba již zákonem zajistit zřízení  analytických útvarů  v celé její struktuře.

Ad 10 odst. 3.1):
Navrhuje se dvouinstanční uspořádání Inspekce. Jeho přínos spočívá v tom, že ministerstvo nebude zatěžováno přímým výkonem rozhodovací agendy a bude se lépe moci soustředit na úkoly koncepční, legislativní, plánovací apod.Tento model je zvláště aktuální, pokud by došlo ke zrušení dnešních územních pracovišť MŽP. Jeho další výhodou je i zvýšená odpovědnost při prvoinstančním rozhodování jako základu výkonu státní správy. Ta spočívá v tom, že případnému soudnímu přezkumu budou podrobena rozhodnutí  téže instituce a nikoliv instituce odlišné ( v tomto případě MŽP). Totéž posílení odpovědnosti se bude týkat eventuálních náhrad škod z nesprávného či nezákonného úředního postupu. V souvislosti s navrhovanou rolí správních tribunálů na úseku životního prostředí nejsou na místě obavy z nemožnosti sjednat nápravu případných pochybení či vadných rozhodnutí Inspekce.

Ad 10 odst. 4.1):
Inspektoři jsou výkonní pracovníci inspekce, kteří prakticky provádějí státní dozor na úseku ochrany životního prostředí.
Podle § 9 zákona č. 552/1991 Sb., o státní kontrole, musí mít inspektor písemné pověření k výkonu kontrolní činnosti U inspektorů je tímto pověřením průkaz Inspekce, kterým je každý z inspektorů vybavený.

Inspektoři jsou veřejnými činiteli, neboť se jako pracovníci státního orgánu podílejí na plnění úkolů společnosti a státu a používají přitom pravomocí, které jim byly v rámci odpovědnosti za plnění těchto úkolů svěřeny (viz § 89 odst. 9 trestního zákona).Při terénní práci užívají inspektoři služební stejnokroj.

Ad 10 odst. 4.2):
Základním cílem dozoru je porovnání fyzického souladu chování subjektů povinností s povinnostmi uloženými předpisy o ochraně životního prostředí a povoleními, vydanými na jejich základě. To vyžaduje, aby inspektoři měli zajištěnou možnost vstupovat případně vjíždět na cizí pozemky a vstupovat do cizích objektů užívaných pro podnikaní nebo pro jinou hospodářskou činnost.

Dozorová činnost zahrnuje prověřování písemných materiálů, přístrojových záznamů apod. fyzickou kontrolou na místě samém. Takovou fyzickou kontrolu je dozorovaný subjekt nejenom povinen strpět, ale je povinen být při ní i přiměřeným způsobem nápomocen. Musí proto předložit nejen všechny požadované doklady, které se předmětu dozoru dotýkají, ale také odpovídat na otázky kladené inspektorem a podat odpovídající vysvětlení.

Jak pro účely objektivizace výsledků dozoru tak zejména pro případ řízení o správním deliktu nebo trestném činu musí mít Inspekce možnost zajišťovat důkazy, a to jednak doklady, jednak provádět měření, odebírat vzorky, pořizovat audiovizuální záznamy apod. Vzhledem ke specifickému významu ochrany ohrožených druhů živočichů a rostlin, které jsou předmětem nezákonného obchodu, Inspekce musí mít také právo exempláře těchto druhů odebrat tomu, kdo je má v držení, neprokáže-li, že je drží oprávněně. V obou případech jde o nutnost zajištění důkazů pro další řízení i o ochranu ohrožených druhů. Inspektoři jsou povinni převzetí dokumentů nebo exemplářů ohrožených druhů dozorované osobě písemně potvrdit a v případě zajištění originálů dokumentů jí ponechat jejich kopie.

Ad 10 odst. 4.3):
Oprávnění inspektorů jsou vyvážena souborem povinností. Základní povinnost plyne z podstaty dozorové činnosti, kterou je nutnost zjistit skutečný stav věci. Ten musí inspektoři objektivovat a prokazovat odebranými doklady a například výsledky měření, analýzami odebraných vzorků apod.

Tak jako je dozorovaný subjekt povinen informovat inspektora o všech skutečnostech, které mohou mít souvislost s předmětem dozoru, je povinností inspektora tyto informace nezneužít, tj. zachovat o nich mlčenlivost. To se týká např. písemných informací o technologiích či jiných podkladů, které by mohl zneužít konkurující podnik.
Povinnost informovat provozovatele dozorovaného objektu či zařízení před vstupem do objektu je dána především potřebou bezpečnosti, kterou by jinak dozorovaný subjekt nemohl zajistit.

Jiný případ představuje nezbytnost provést neohlášenou dozorovou akci, kde hrozí, že dozorovaný subjekt po upozornění jen dočasně přeruší porušování předpisů nebo se bude pokoušet zahladit stopy. V takovém případě je nutno informovat v době vstupu osobu, která v tom okamžiku za daný objekt a jeho provoz odpovídá. Nemusí to nutně být sám provozovatel, který se může v době, kdy je třeba provést neohlášený dozor, nacházet mimo dozorovaný objekt. Provozovateli je však třeba oznámit neohlášený dozor bezodkladně po jeho provedení.

Ad 10 odst. 4.4):
Inspekce provádí plánované nebo operativní dozorové akce. Podnětem k provedení dozorové akce jsou především vlastní poznatky inspekce, které průběžně shromažďuje. Z nich vyplývá poznání o trendech porušování jednotlivých předpisů o ochraně životního prostředí, případně i v konkrétních lokalitách, o skupinách subjektů, které shodně porušují stejné předpisy nebo stejná ustanovení předpisů o ochraně životního prostředí.

Operativní dozorové akce provádí inspekce opět buď na základě vlastních zjištění, ale zejména také z podnětu subjektů stojících vně systému veřejné správy životního prostředí, tj. z podnětu jiných orgánů veřejné správy ale i nestátních subjektů, jako jsou různé druhy občanských sdružení, obecně prospěšných společností, zájmových organizací ale i jednotlivých občanů. V těchto případech může jít i o dozorové akce neohlášené, hrozí-li, že kontrolovaný subjekt by po předchozím ohlášení přerušil dočasně porušování předpisů nebo by se pokusil zahladit stopy po protiprávním jednání.

Ad 10 odst. 4.5):
Inspekce má kromě základní dozorové činnosti i jiné úkoly. Inspektoři získávají denním stykem s realitou objektivní informace o aktuálním stavu životního prostředí, a je proto třeba, aby je Inspekce předávala orgánům odpovědným za řízení ochrany životního prostředí, především MŽP.

Jde zejména o shromažďování informací, získaných při inspekční činnosti, jejich archivaci, vyhodnocování, zobecňování a jejich prezentaci. Tato činnost je natolik důležitá, že je pro ni ve struktuře ředitelství navrhováno vytvoření samostatného útvaru.

Relevantní poznatky o nedostatcích právní úpravy, jak na ně ukazují výsledky prováděných kontrol, využívá Inspekce především ke zpracování plánů dozorové činnosti. Dále je předává MŽP k rozhodnutí o změně nevyhovující právní úpravy. Tyto informace jsou rovněž podkladem pro Statistickou ročenku životního prostředí ČR, pro pravidelné zprávy o stavu životního prostředí zpracovávané ministerstvem životního prostředí.

Inspekce je také povinna informovat o výsledcích kontrol ty subjekty, které k nim daly podnět,
zejména občanská sdružení a jiné organizace občanů, příp. jednotlivé občany. Rámcem pro poskytování informací je zákon č. 123/1998 Sb., o právu na informace o životním prostředí.
Po vstupu do EU bude Inspekce rovněž jedním z orgánů, který bude podávat zprávy o implementaci kolmunitárních předpisů orgánům EU ať už samostatně nebo prostřednictvím MŽP.

Ad 10 odst. 4.6):
Zajištění řádného výkonu dozoru vyžaduje spolupráci dozorovaných subjektů jak vyplývá z bodu 4.2. Maření výkonu dozoru odmítnutím této spolupráce představuje vážné ohrožení veřejného zájmu, který Inspekce svou činností chrání. Tomu je třeba zabránit hrozbou a ukládáním odpovídajících sankcí. Jejich výše se přitom odstupňuje podle postavení dozorovaných osob jako subjektů podnikatelské činnosti.

Ad 10 odst. 4.6 b):
Ukládání sankcí je mezním prostředkem prosazování práva. Konkrétní podmínky a rozsah sankcí/ pokut je upraven ve zvláštní části tohoto zákona nebo právních předpisech o ochraně  životního prostředí. 

Ad 11 odst. 1)-5):
Cílem vytvoření správy chráněných území je vytvoření jednotného modelu výkonu působnosti na tomto úseku životního prostředí. Dosavadní situace je taková, že je zákonem č. 114/1992 Sb. zřízeno 24 samostatných správních úřadů – správ chráněných krajinných oblastí a dalšími předpisy pak 4 správy národních parků. Všechny tyto orgány jsou de iure přímo řízeny Ministerstvem životního prostředí. Protože taková situace by byla neúnosná z hlediska každodenního řízení, byla v roce 1995 zřízena ”zastřešující  instituce” alespoň pro správy CHKO, vznikla tehdy Správa CHKO ČR. Jejich postavení není dosud v zákoně upraveno. K samostatné existenci správ národních parků není žádný zvláštní důvod, a proto navrhujeme jejich začlenění do nové správy ochrany přírody. Navrhovaný model usnadní  jednotný a kvalifikovaný výkon státní správy v oblasti ochrany přírody.

Ad 12 odst. 1):
Výkon státní správy na úseku životního prostředí bude tzv. přeneseným výkonem státní správy, který vyplývá přímo ze zákona. Předpokládáme značný rozsah těchto působností, avšak nepovažujeme za vhodné svěřovat obcím a krajům veškerou působnost ve státní správě, proto se ostatně navrhuje systém zvláštních správních úřadů, jak je vymezen výše. S okresními úřady se již nepočítá vůbec, neboť mají být zrušeny ke konci roku 2002, jejich roli i na úseku životního prostředí převezmou především obecní úřady s rozšířenou působností (obecní úřady třetího stupně)

Ad 12 odst. 2):
Dělba konkrétní věcní působnosti mezi krajské a obecní úřady jednotlivých stupňů může být provedena až ve zvláštní části zákona, neboť tam teprve bude uveden specifický pojmový aparát podmiňující takovouto dělbu. Přitom se počítá s tím, že na krajských úřadech bude ve věcech životního prostředí převážně agend odvolací. Prvostupňová agenda by na krajských úřadech měla být pouze výjimečně. (Např. v oblasti IPPC nebo regulace velkých zdrojů znečišťování.) Na obecních úřadech třetího stupně by pak měla být prvostupňová agenda ”středního rozsahu” týkající se např. regulace středních zdrojů znečišťování. Na pověřených obecních úřadech bez rozšířené působnosti a obecních úřadech prvního stupně by pak měla zůstat agenda týkající se především regulace malých zdrojů znečišťování.

Ad 13:
Dílčí úkoly při správě životního prostředí budou v souladu se zvláštními právními předpisy vykonávat i úřady stojící mimo působnost resortu životního prostředí, např. orgány hygienické služby, veterinární či rostlinolékařská služby apod. Rozsah jejich konkrétní věcné působnosti bude vyplývat z právních předpisů, popř. zvláštní části tohoto zákona.