Připomínky k obecné části zákona o životním prostředí. 			Leden 2002

Ke kapitole 2. Princip prevence.

Navrhuji změnit druhou větu takto: 
“Jakýkoliv zásah do životního prostředí může být proto zahájena jen po splnění podmínek stanovených tímto zákonem a jinými právními předpisy o ochraně životního prostředí”.

Tuto změnu považuji za zásadní z jednoduchého důvodu. Pokud by bylo zachováno původní znění “Činnost, která by mohla ohrozit nebo poškodit životní prostředí, může být proto zahájena jen po splnění podmínek stanovených tímto zákonem a jinými právními předpisy o ochraně životního prostředí”, byl by tento princip v praxi obcházen tak, že by činnosti byly hodnoceny jako neohrožující nebo nepoškozující životní prostředí. 
V praxi se s tímto velmi často setkáváme tehdy, když například vodohospodářský orgán nařídí úpravu toku, která úplně zlikviduje podmínky pro život vodních živočichů. Úprava je zdůvodněna ve skutečnosti neexistujícím bezprostředním ohrožením majetku a života občanů a aby nikdo takové rozhodnutí nemohl napadnout, nejsou občanská sdružení informována o zahájeném řízení a nejsou účastníky řízení se zdůvodněním, že úpravou toku nejsou dotčeny zájmy ochrany přírody a krajiny. Tím se obejde § 70 odst. 2 zákona č. 114/1992 Sb. Stejným způsobem se obchází § 4 odst. 2 zákona č. 114/1992 Sb., kdy správce toku podá žádost o vydání závazného stanoviska orgánu ochrany přírody a ten mu odpoví, že závazné stanovisko nepotřebuje, protože úprava toku např. v délce 1 km (např. tvrdé opevnění břehů, zrušení brodů a tůní atd.) nemůže vést k poškození nebo zničení VKP,  k ohrožení či oslabení ekologicko-stabilizační funkce. Nepomůže ani to, že tentýž § přímo taxativně uvádí příklady, kdy je závazné stanovisko nutné. Úprava toku se nazve “údržbou toku”, tedy se do tohoto taxativního vymezení nevejde a nevede se žádné správní řízení (ani stavební). Tok je tak zregulován bez jakýchkoliv omezení. (Např. Ostravice ve Frýdlantě nad Ostravicí v délce 500 m). Původní citace tak dává možnost zkorumpovaným úředníkům obcházet tento princip. Domnívám se, že jakýkoliv zásah do životního prostředí je nositelem rizika jeho poškození nebo ohrožení. 

Ke kapitole VI. PRAVIDLA PRO STANOVOVÁNÍ STANDARDŮ.
Objevují se zde pojmy Emisní a imisní limity. Zákon o ovzduší ale obsahuje také depoziční limity a přípustnou barvu kouře. Bude to ve složkovém předpise? Proč se potom objevují emisní a imisní limity?

Ke kapitole 11. Pravomoci tribunálu.
Z pravomocí tribunálu jasně nevyplývá, že může přezkoumat postup správního orgánu, který vedl k porušení zákona o životním prostředí a navazujících předpisů na návrh občanského sdružení nebo fyzické osoby, která shromáždí nejméně 10 podpisů. Výše jsem uvedl příklad obcházení současného § 4 odst. 2 zákona č. 114/1992 Sb. V takovém případě není vydán žádný správní akt a přesto správce toku “v dobré víře” zničí VKP s vědomím úřadu. V daném případě by se sice mohlo jednat o nečinnost, protože správní orgán měl vydat rozhodnutí – závazné stanovisko orgánu ochrany přírody a místo toho sdělil správci toku dopisem, že takové stanovisko nepotřebuje, je ale otázkou, zda návrh pro nečinnost podaný tribunálu v daném případě občanským sdružením, které nežádalo o vydání závazného stanoviska a nebylo účastníkem řízení (ani nemohlo být, protože řízení se nevedlo) bude úspěšný. 

Proto navrhuji přidat do pravomocí tribunálu toto znění:
“přezkoumává postup správního orgánu, na základě kterého mohla vzniknout fikce získání práva zasahovat do životního prostředí”.  Patřily by sem např. i sdělení o povolení udržovacích prací na stavbách podle stavebního zákona, kdy se nevyžaduje stavební povolení apod. Návrh by opět mohl podat ten, který splňuje podmínky pro návrh k ochraně veřejného zájmu. 

Tribunál by měl přezkoumávat také správní akty, které nejsou přímo vydány podle zákonů na ochranu životního prostředí, ale také podle stavebního zákona, zákona o vodách atd. Možná, že by bylo užitečné vymezit, že celý procesní postup podle tohoto kodexu se vztahuje na všechny správní akty, podle nichž bude zasahováno do životního prostředí.  

K části 19. Navrhovatel    
Za práva by neměla být považována pouze hmotná práva, která mohou účastníku řízení způsobit nějakou újmu, ale veškerá práva podle Listiny základních práv a svobod, včetně práv procesních podle jednotlivých právních předpisů. Povinnost správních orgánů by měla být definována jako právo účastníků řízení. Dosavadní praxe je bohužel jiná. 

Přezkoumáván by neměl být pouze správní akt, ale také postup správního orgánu, která vedla k fikci získání práva zasahovat do životního prostředí. 

K bodu 20. Lhůty k podání návrhu.
Tato část vůbec neřeší lhůty pro podání návrhu osobami nebo právními subjekty, které měly být účastníky řízení, ale úřad jejich právo pominul a jednal bez nich. O rozhodnutí se mohou dovědět až v době, kdy je realizováno, což může být i po několika letech. Také obstrukce úřadu, který odmítne doručit rozhodnutí i na základě žádosti o informaci, by mohly vést k uplynutí lhůty, aniž opomenutý účastník stihnul získat rozhodnutí, natož proti němu brojit. 

Domnívám se, že by měla být stanovena lhůta min. tři roky. Běh této lhůty by byl zastaven prvním krokem opomenutého účastníka řízení, který se domáhá získání rozhodnutí a lhůta by opět začala běžet po doručení požadovaného rozhodnutí. Zbytek této lhůty by ale nesměl být kratší než 15 dní, tedy pokud by zbývalo např. pět dní, byla by lhůta prodloužena o deset dní. 

K bodu 25. Rozhodování ve věci samé.

Písm. c) nesouhlasí s odůvodněním, kde se tvrdí, že tribunál nebude oprávněn rozhodnutí změnit. Pokud by písm. c) platilo, zanikla by dvouinstačnost u takto vydaného rozhodnutí. Navrhuji proto písm. c) vypustit. 

Spory z veřejnoprávních smluv v oblasti životního prostředí

K části  33. Navrhovatel a účastníci řízení a k části XI.

Účastníkem řízení jsou smluvní strany veřejnoprávní smlouvy, s níž navrhovatel veřejnoprávní smlouvu uzavřel.
Domnívám  se, že účastníkem takového řízení by měla být i veřejnost stejně jako u správního řízení.   
Veřejnoprávní smlouva je totiž zneužitelná. Lze ji teoreticky uzavřít v rozporu se zákonem tak, že její realizace může vést k poškození životního prostředí. Například lze předpokládat, že správní orgány se budou chtít vyhnout správnímu řízení a uzavřou veřejnoprávní smlouvu na úpravu toku, byť to zákon vylučuje. Přitom bude tvrdit, že úpravou dojde ke zlepšení stavu životního prostředí. Takový postup orgánu by zcela odpovídal stávající praxi. Proti takové smlouvě nebude mít veřejnost možnost brojit, protože nemusí být jejím účastníkem. Může tak dojít k nevratnému poškození životního prostředí, ačkoliv se mu dá zabránit jednoduše tím, že účastníkem takové smlouvy musí být vždy občanské sdružení, které se k ní přihlásí v určitém termínu po informaci úřadu, že se taková smlouva chystá, případně platnost smlouvy může být podmíněna souhlasem takového sdružení s obsahem smlouvy.     

Ke kapitole XV. 

Při stanovení práv a povinností zaměstnanců státní správy je možné použít odkaz na zákon o státní kontrole, kde je spousta identických práv a povinností. 

K 4.2. Co se týká inspektorů ČIŽP, navrhuji, aby každý inspektor byl oprávněn vydávat správní akty přímo v terénu. Nemohl by vydávat pouze rozhodnutí o pokutách, ostatní by mohl. Například inspektoři státního odborného dozoru nad bezpečnosti práce jsou oprávněni sami rozhodnout o předběžných opatřeních i rozhodnout ve věci konečným rozhodnutím, a to v rozsahu § 6 zákona č. 174/1968 Sb., ve znění pozdějších předpisů. Má to nesmírné výhody v tom, že mohou sjednat nápravu velmi rychle a zakročit bezprostředně, je-li ohrožen život nebo zdraví zaměstnanců a jiných osob. Obava ze závadnosti takových rozhodnutí není na místě, protože zrušení rozhodnutí inspektora odvolacím orgánem je zcela výjimečné, ačkoliv každý inspektor jich vydá ročně kolem stovky. Obdobné oprávnění kontrolních orgánů ochrany životního prostředí by byla na místě. Inspektor SOD je dále oprávněn podat návrh na pokutu, který projedná vedení IBP a vydá rozhodnutí. Pravomoc inspektorů inspektorátů bezpečnosti práce je tedy v porovnání s inspektory ČIŽP značná a funguje to perfektně. 

ČIŽP by měla mít také i nadále možnost kontrolovat státní správu a v případě zjištění porušení zákona rozhodnout o pokutě úředníkovi, který právní předpisy porušil i odpovědnému zástupci úřadu. Zcela jistě by to přispělo k zákonnosti a riziko obcházení zákona tak, jak jsem výše popsal, by bylo podstatně nižší. 

Pokud by vznikla nějaká újma na životním prostředí v důsledku porušení zákona ze strany úředníka státní správy, měla by existovat možnost, aby byla tato újma vyčíslena a úředník společně s jeho nadřízeným by ji musel zaplatit. To považuji za zásadní nástroj dodržení zákonnosti. Zákon může být jakkoliv dobrý, pokud je beztrestné jeho obcházení úředníky státní správy, míjí se účinkem. Prosím, o zakotvení tohoto nástroje do kodexu. 

Závěrem bych rád poděkoval všem zpracovatelům předloženého návrhu za dobrou práci a naději, že se současná “neochrana” životního prostředí změní na ochranu. 

S pozdravem : Vladimír Burda