Příspěvek k environmentálními plánování. 

1) velmi stručný popis současného stavu (případné srovnání se zahraniční právní úpravou)
Domnívám se, že každý právní předpis upozorˇˇnuje na nutnost dodržet požadavky ochrany přírody, ale environmentální plánování v nějaké efektivní formě dosud neexistuje. Schází to základní, a to je znalost úředníků v oblasti ekologie, kteří schvalují různé plány. Např. úředníci na stavebních úřadech všech stupˇˇnů  nejsou znalostmi z oblasti ekologie vůbec vybaveni. Nemohou proto správně stanovit limity pro rozvoj území tak, aby to bylo v souladu s trvale udržitelným rozvojem. Pokud by si to chtěli zadat u nějaké organizace, která potřebné znalosti má, úředníci nevědí, co mají zadat. 
Dalším problémem je vůle státních institucí vůbec něco takového dělat. Neexistují žádná pevná pravidla, která by stanovila přesný postup, jak je povinen úřad v konkrétním případě postupovat. Záleží tak na aktivitě pro přírodu nadšených úředníků.    
Dále nebyla vyčíslena hodnota fungujících ekosystému a ekologicky stabilního území, tedy hodnota přírodního bohatství. Do jakéhokoliv plánování se tak promítají pouze ekonomické ukazatele v nichž tato hodnota schází, tedy nelze ekonomicky argumentovat ve prospěch zachování určitého území. Nelze rovněž vyčíslit ekologickou újmu. 
Dalším problémem je obecně snaha úřadů obcházet zákony chránící životní prostředí. Problém není tedy pouze v nedostatcích současné právní úpravy, ale v nástrojích, které by měly zajistit dodržování právních předpisů. 
Veřejnost nemá možnosti nechat si zpracovat všeobecně uznávané posudky k určitým plánům rozvoje území, protože jakýkoliv znalecký posudek, který by nahrazoval chybějící pravidla a stanovil hodnotu území atd. je snadno zpochybnitelný právě z důvodu chybějící metody zjištění. Veřejnost navíc nedisponuje potřebnými finančními prostředky a investoři je tak převálcují.     

2) praxe z hlediska činnosti nevládních organizací, problémy a  slabiny současné právní úpravy, 
Příkladem může být dnes tolik diskutovaný záměr stavby přehrady v Nových Heřmínovech. Dopady na životní prostředí způsobených přehradou jsou velmi dobře známy a přesto se s výstavbou počítá. Pokud by existovalo nějaké environmentální plánování, muselo by se při zpracovávání vodohospodářských plánů, územního plánu s těmito dopady počítat a dnes by vůbec neexistovala diskuse o tom, zda přehradu ano či ne. Pokud se veřejnost k projednávání územního plánu dostane, nemá peníze ani jiné možnosti, aby mohla argumentovat v neprospěch přehrady a přehlížené dopady dokázat. I v případě, že by se to veřejnosti podařilo, budou i nadále tyto dopady přehlíženy s tím, že jiný veřejný zájem vysoce převyšuje zájem ochrany přírody. Toto zdůvodnění není nijak přezkoumatelné, protože neexistuje žádný postup nebo pravidla, která by umožnila objektivní posouzení převahy některého zájmu. Jestliže příroda nemá žádnou hodnotu, nepočítá se s ní a těžko lze převahu zájmu ochrany přírody prokázat. Proti sobě tak stojí konkrétní ekonomická čísla (a to neobjektivně zjištěna ve prospěch přehrady) a pouhá slova o dopadech na přírodu. Zničená příroda nikoho nebolí a nikomu nepatří. V daném případě navíc bylo zadáno alternativní řešení, které bylo ale v zadání tak omezeno, že nemohlo vyjít lépe než přehrada (z hlediska dodržení jiných veřejných zájmů, např. protipovodˇˇnová ochrana). Pokud by existovalo environmentální plánování, stačilo by posoudit únosnost zatížení území přehradou a tato varianta by vůbec nebyla realizovatelná.     

3) základní otázka – má vůbec smysl vytvářet zvláštní soustavu environmentálních plánů?
Ano. Enviroplán by měl být zpracován vždy k určitému územnímu celku, který je dán úrovni vazeb mezi ekosystémy nebo příbuzností území. Například by mohl být zpracován plán pro určité údolí, hřebenovou partii, údolní nivu atd. Plán by mohl být např. společný také pro svým charakterem obdobné vodní toky a jejich nivy. Limity na Morávce budou velmi podobné s limity na Ostravici, neboˇˇt se jedná o stejné geomorfologické typy vodních toků s podobnými okrajovými podmínkami. Soustava těchto plánů by měla pokrýt  celé území republiky. Toto plánování by mělo vyjít ze zásady materiální pravdy. Mělo by se posuzovat  zatížení území všemi dosud existujícími činiteli ovlivˇˇnujícími životní prostředí a změna, která by nastala v plánu uvedenými činnostmi. Mohly by se uplatnit metody vyhledávání a hodnocení rizik, které se uplatˇˇnují např. při konstrukci strojů. Plán by musel být podroben analýze rizik. Byly by uplatněny metody sběru dat (např. srovnání dopadů na konkrétní území z jiných lokalit z minulosti nebo i z dané lokality). Bylo by povinností zjistit, původní stav ekosystémů v daném území, jaký vliv měly dosavadní stavby a činnosti na stav ekosystému, porovnání s obdobnými lokalitami, příčiny oslabení původních ekologických funkcí. Dále by bylo nutné zjistit zastoupení jednotlivých druhů rostlin a živočichů, popsání jejich životních nároků a stanovení hranic pro jejich trvalé přežívání (např. nejnižší nutný počet jedinců a jejich minimální nároky). Za jakých podmínek budou schopny tyto druhy trvale přežívat. Otázkou by mělo být „co se stane když“, aby mohly být stanoveny zakázané činnosti v území. Měly by být posuzovány také např. rizika přírodních katastrof, nemocí, přemnožení určitého druhu atd. Měly by být stanoveny jasné limity, za které již nelze jít. Dále by mělo být stanoveno, co by mohlo tyto limity ohrozit. (např. ekologické havárie atd.) Limity by měly být stanoveny tak, aby při jejich dosažení nedošlo k narušení ekologické stability daného území. Vycházet by se mělo z názvosloví ze zákona č. 17/1992 Sb. Limity by mohly být zákonem dány v obecné rovině a složkovými zákony nebo navazujícími vyhláškami by mohl být upřesněn postup zjištění a k jakému výsledku by se mělo dojít. Překročení limitů by mělo být zakázáno. Prováděcí předpis by měl stanovit přesný postup a metody zjišˇˇtování. Limity by měly být nastaveny tak, aby umožˇˇnovaly obnovu původního oživení v daném území a pokud by to nebylo možné, muselo by to být zdůvodněno a stanovena náhradní opatření vedoucí ke zvýšení ekologické hodnoty území. Např. při zásazích do vodních toků je limitující, zda zásahem nedojde k ohrožení VKP, oslabení ekologicko-stabilizační funkce a zda bude zachován přirozený vzhled vodního toku. To již dnes stanoví zákon č. 114/1992 Sb. Tyto hrubé limity by měl stanovit zákon pro všechny složky životního prostředí. Prováděcí vyhláška nebo složkový zákon (chránící konkrétní složku ž.p.) by měl stanovit konkrétní limity. Např. u vodního toku by to byla migrační prostupnost pro všechny formy živočichů žijících v toku, nebo původně žijících v toku, zachování dynamiky vodního toku, zachování nebo obnova dynamické rovnováhy atd. Každý pojem by byl v názvosloví objasněn, aby úřady netvrdily, že migrační prostupnost je to, že ryba dvoumetrovou hráz obejde, protože je z přírodního materiálu (což je konkrétní argument z jednoho rozhodnutí úřadu). Pro znečištění by bylo limitující zachování původní vhodného prostředí pro rostliny i živočichy v areálu výskytu, které představuje předmětné území. Jako limit by měl být dán celistvý vzhled krajiny, která by při pohledu na ní neměla způsobovat stresy. Je to věc velmi subjektivní, ale krajina je také pro lidi a ti se v ní musí cítit dobře. Pokud se někdo v ní dobře necítí, měl by mít právo toto vyjádřit a prosadit změnu plánu (např. přesvědčit další občany). Pokud by tento argument vzešel od nejméně desítky lidí, mělo by to být bráno za důkaz nevyhovujícího vzhledu krajiny a překročení limitu. Například by mohl být limit, že panelové domy – věžáky nebudou stavěny v horských údolích nebo na hřebenech hor. Pokud by tento limit v plánu nebyl, mohl by každý občan tento limit navrhnout a pokud by získal podporu nejméně např. deseti lidí, byl by pro úřad závazný. Ten, kdo by měl podobné záměry, má možnost lidi přesvědčit, že jeho záměr nebude rušit krajinný ráz a vyjít lidem vstříc. Základní zásady by měly být asi stanoveny v zákoně o ochraně krajinného rázu, ale může být vzhled krajiny považován za jednu ze složek životního prostředí ve smyslu zákona o enviroplánování. 

4) napojení environmentálního plánování na ostatní plánovací činnost (zejm. územní plánování),
Environmentální plán by měl předcházet ostatním plánům. Jednalo by se např. o plán, který by se zabýval jednotlivými složkami ž.p. a stanovil limity v konkrétním území. Při zpracovávání ostatních plánů by se porovnávalo dodržení limitů stanovených enviroplánem. Zákon na ochranu životního prostředí nebo o enviroplánování by stanovil konkrétní limity obecně, plán by stanovil konkrétní činnosti, které mohou být v území  prováděny a stavěny nebo naopak nesmějí být v území prováděny. Obdobně jsou zpracovávány plány péče např. SCHKO. Enviroplán by ale měl být ještě podrobnější.  
     
5) účast veřejnosti při environmentálním plánování (provázanost s pracovní skupinou Účast veřejnosti),
Enviroplán by měl být uveden v účinnost správním aktem – rozhodnutím. Byl by tedy podkladem pro rozhodnutí ve správním řízení. Jednalo by se o stejný proces jako u povolování staveb, kde je obdobně podkladem pro rozhodnutí projekt stavby. Správní řízení by zahajoval správní orgán po dokončení plánu. O zahájení řízení by měly být informována občanská sdružení obsílkou, ostatní občané veřejnou vyhláškou. Každý by měl právo se k plánu vyjádřit a tím by se stal automaticky účastníkem řízení se všemi právy, pokud by se za účastníka řízení v podání označil.  
Posouzení vlivu na životní prostředí by byl zcela nezávislý proces na enviroplánování. Zjišˇˇtovalo by se u konkrétní stavby, zda nebudou překročeny limity stanovené enviroplánem. 
   
6) základní principy environmentálního plánování tak, jak by si ho představovali nevládní organizace
Některé principy jsem už uvedl výše. Dále by občanská sdružení měla být informována také o zahájení prací na enviroplánu a měly by být vyzvány ke spolupráci. Byl by stanoven rozvrh pracovních setkání, na kterých by se stanovil harmonogram prací a kdo co zajistí. Konkrétní práce by byly sdružení hrazeny na základě smlouvy podle předem v prováděcí vyhlášce k zákonu stanoveného ceníku výkonu. (Např. částka za normostránku u vyjádření, úhrada nákladů spojených s činností atd.). Každý by tak měl právo se na plánování podílet. Konečné sestavení plánu by měl provést orgán ochrany přírody. Potom by zahájil správní řízení.       
Myslím, že by nebylo vhodné, aby enviroplán byl pouze součástí nějakého jiného plánování (např. územního plánu) právě z důvodu specializace. Měly by ho provádět orgány ochrany přírody ve spolupráci s veřejnosti. Enviroplán by nemusel být posuzován procesem EIA, protože sám by stanovil limity, z kterých by mělo posouzení EIA u konkrétních staveb a činností vycházet. Navíc spolupráce s veřejností a přesně stanovená pravidla by plně tento proces nahrazovala. 

7) připomínky k příslušné kapitole návrhu Kodexu (k prosincové verzi)
Zatím jsem neměl příležitost si to prostudovat a připomínkovat. Pokud bude obsahovat výše uvedené zásady, myslím, že to bude správné.  

Pokud by byly mnou uváděné myšlenky přijaty jako proveditelné, rád bych se podílel na stanovení metod zjišˇˇtování rizik a stanovení limitů. Snažím se pustit fantazii z uzdy a uvádím své představy, o kterých nevím, zda jsou přijatelné.  Proto pokládám za předčasné dále své myšlenky rozvádět. 

Závěrem se omlouvám za nesprávné psaní háčků nad písmeny, ale blbne mi počítač a nevím zatím proč. 							Vladimír Burda